Erika Hornáková

Nikdy nehovor nie

Ukážka z elektronickej knihy

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Erika Hornáková, 2014
© Marenčin PT, spol. s r. o., 2014
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Cover © Marenčin Media, 2014
Design © Katarína Marenčinová, 2014
Jazyková úprava Sylvia Sachs
417. publikácia, 1. vydanie
ISBN 978-80-8114-400-4 (brož.)
ISBN 978-80-8114-401-1 (ePub)

Venovanie

Venujem snom a splneným túžbam

ČASŤ PRVÁ – Bez svojich snov

Tak ide život

„Vždy som ti to vravela, ale nikdy si ma nepočúvala,“ dávala mi ďalšie poučenie moja mama, ktorá si myslela, že má predvídavé schopnosti. Áno, vždy mi vravela, aby som si na krk nevešala hlupákov, a možno mala naozaj pravdu. Priznať si však chybu pred vlastnou matkou je u mňa takmer nemožné.

„Mala by si sa živiť veštením, to by ti šlo úplne najlepšie,“ ironicky som sa uškrnula. To už som ju dokonale vyviedla z rovnováhy.

„Nebuď drzá!“

„Rozkaz, madam,“ zasalutovala som.

Mama zaliala kávu a sadla si ku mne. Teraz už nahodila ustarostený rodičovský výraz tváre a očkom spokojne sledovala, ako hltám čerstvé šišky.

„Lucka, počúvaj ma,“ šla na mňa zmierlivým tónom a materinsky ma pohladila po líci. „Naozaj by si sa mala už konečne usadiť a založiť si rodinu. Máš tridsaťpäť rokov a to, čo máš dolu... No, veď vieš, ako to myslím, pomaly ti bijú biologické hodiny.“ Šiška mi uviazla v krku a rozkašľala som sa. „Pozri sa na tvoje rovesníčky. Všetky sú vydaté a majú takmer dospelé deti. Kto sa o teba postará na staré kolená?“ pokračovala.

„Žeby domov dôchodcov?“ nadvihla som obočie.

„Veď ty na to prídeš,“ ustarostene si vzdychla. „Kariéra a ani peniaze nie sú všetko.“

„Mama,“ chytila som ju za ruku, „nebudem si hľadať chlapa len kvôli tomu, aby sa mal kto o mňa postarať, alebo len preto, aby som nezostala na ocot. Čo sa má stať, stane sa. A ja som so svojím životom spokojná.“

„Pozri na mňa a tvojho otca. Čo nám chýba? Máme spokojné a fungujúce manželstvo.“

Mama pokladá za fungujúce a spokojné manželstvo také, ktoré sa nevymyká z normálu tejto doby. Rodičia sa zobrali, splodili mňa ako dôkaz ich veľkej lásky, no ďalšie deti nemali, pretože museli mame vyoperovať maternicu. Potom ju povýšili z miesta predavačky na vedúcu predajne a otec naďalej pracoval v miestnej fabrike ako majster. Ja som úspešne dokončila ekonomickú školu a zamestnala som sa ako účtovníčka v starom komunistickom obchodnom dome. Život mi strpčovali len dve staré tety účtovníčky s precízne namaľovanými dlhými nechtami a s trvalou na hlavách. Mohla som sa akokoľvek snažiť a byť v tom, čo robím naozaj dobrá, nikdy som sa nedočkala žiadneho uznania. Ani pekná som veruže nebola. Na nose silné popolníky, na hlave vrabčie hnedé hniezdo, bacuľatá, s nádielkou kíl navyše vďaka maminej strave, nevýrazná tvár, hrubé obočie, nemoderná sukňa pod kolená, chlpaté nohy, ktoré sa v tej dobe vôbec neriešili a nemožný rolák obtiahnutý ku krku, ako keby som chcela každú chvíľku spáchať samovraždu.

Prišiel čas a i vďaka mojej priateľke Gabike, staršej odo mňa o desať rokov, som si uvedomila, že musím na sebe urobiť nejakú zmenu. Vymenila som silné dioptrie za šošovky, schudla dvadsať kíl, navštívila som kozmetičku, naučila sa líčiť, mojim nevýrazným hnedým vlasom vychytená kaderníčka dodala viac života. A to nie je všetko. Naučila som sa chodiť na ihličkách tak, že som sa do nich zamilovala.

„Opticky ti to vyrovná chrbticu, vypne prsia, a ešte i tvoj zadok bude vyzerať chrumkavo. A to nehovorím o bokoch – ako vlny v mori. Chlapi milujú, keď môžu pozorovať kolísajúci sa ženský zadok pri chôdzi v lodičkách.“ So zatajeným dychom som sledovala Gabiku, keď mi predviedla tajomstvo úspechu nosenia lodičiek. Keď som si kúpila prvý pár na štrnásťcentimetrových podpätkoch, myslela som si, že sa v nich zabijem. Nosila som ich preto miesto papúč i po byte, až som si na ne zvykla úplne. Gabika mala pravdu. Vyzeralo to neodolateľne žensky!

Svoj šatník som zmenila od základu a život sa zdal zrazu omnoho krajší. Zo škaredého káčatka sa stala vcelku atraktívna mladá žena, ktorej vďaka zmene stúplo sebavedomie viac ako o polovicu. Ak niekto v tomto svete plnom médií tvrdí, že krása ženy nie je v živote absolútne podstatná, tak sa teda riadne mýli. Možno to naozaj v živote nie je to najpodstatnejšie, ale napriek tomu dokáže ženám riadne uľahčiť život.

Po prevrate republiky sa obchodný dom zrušil a ja som po čase pri otváraní obrovského hypermarketu získala miesto výkonnej vedúcej v marketingovom oddelení. Hypermarket bol obrovský v porovnaním s obchodným domom v ktorom som kedysi pracovala. Kto by si to bol pomyslel! Len mi chvíľu trvalo, kým som pochopila stratégiu obchodných reťazcov. Mala som okrem iného na starosti i sekciu vytvárania modulov s výrobkami. V praxi to vyzeralo tak, že nejaká firma si zaplatila nemalé peniaze za istú pozíciu svojich výrobkov v regáloch, len aby sa práve tie ich najlepšie predávali. V reáli zase tak, že stály zákazník, zvyknutý na to, že paštéty sú tam v tom regáli a sprchový gél zase v tamtom, sa mohol zblázniť, kým našiel ich nové miesto. A takto sa to opakovalo s niektorými výrobkami každý druhý týždeň. Jediné, čomu som nikdy neprišla na chuť a s čím som sa nedokázala dajako zmieriť, možno vďaka maminej výchove, bolo neskutočné plytvanie potravinami či vyhadzovanie šatstva. Nepredali sa banány? Sú už príliš mäkké a škvrnité? Šup s nimi do kontajnera so zámkom a s veľkými reťazami, z ktorých by neunikol ani King Kong. Až na mäso. To dokázali predať jedným mrknutím oka ako Vietnamci lacné handry. Stačilo, ak ho dali do mletých mäsových výrobkov či nababrali do marinády. Veľká ceduľa AKCIA a behom chvíle bolo po probléme. Skončila záruka chladených kureniec? Žiadny problém. Grilované kurčatá sa predsa vždy dobre predajú.

„Prečo sa to nemôže dať ľuďom zadarmo? Alebo rozdeliť medzi zamestnancov?“ spýtala som sa raz riaditeľa, keď som videla, ako putujú ďalšie tri škatule banánov do kontajnera, a ten na mňa od prekvapenia vyvalil okále, ako keby som sa práve priznala k vražde.

„Lucia, to nehovorte ani nahlas, poznáte predsa obchodnú stratégiu,“ zdvihol prst. Ale podľa mňa len idiot môže niečo takéto nazvať obchodná stratégia. Ďalším prekvapením pre mňa bolo šatstvo, ktoré sa nepredalo ani po znížení cien. Vyhadzovalo sa v igelitových vreciach na smetisko. Adela, moja kolegyňa, vždy frflala, musela byť pri vykládke a vlastnoručne dozerať, ako nožom poprerezávajú chlapi každý jeden igelit. A všetko samozrejme vyfotiť ako jasný dôkaz, že sa poza chrbát nerobili žiadne kšefty. Veď čo ak by sa to niekomu hodilo? Tak toto je svet veľkého obchodného biznisu. Ale viac som do toho nerýpala, prečo aj? Práca slušná a atraktívna, zarábala som toľko, aby som si mohla dovoliť každý mesiac kozmetičku, kaderníčku, pedikúru, zájsť sem-tam na večeru či nejaký koncert, raz do roka na dovolenku a bez stresov zaplatiť nájomné. Mala som svoju vlastnú kariéru a nič mi nechýbalo.

Odvtedy som mala i niekoľko známostí, z toho len tri vážne vzťahy, ktoré nedopadli dobre vďaka mojej naivite. Prvý, hašišák, ako mu moja mama s obľubou hovorila, keď som jej ho ukazovala na fotke, mi jedného dňa oznámil, že musí ísť zachraňovať akési veľryby v Grónsku. Napokon som sa dozvedela, že sa odsťahoval do iného mesta, pretože tam zbúchal mladú žabku a oženil sa. Druhý hrdina pracoval u nás a keď sme sa po nejakom tom rande dostatočne fyzicky zblížili, začal si odo mňa požičiavať peniaze. Posťažoval sa mi, že má ťažko chorú matku na invalidnom vozíku a musí jej platiť opatrovateľku i drahé lieky. Dojemné... Vždy som bola súcitná. Pekný, citlivý a starostlivý, bude dobrý manžel i otec rodiny. Stal sa druhým mojím nádejným manželom. Po pol roku som zistila, že okrem mňa obšťastňuje ďalšie dve ženy. Keď som ho vyhodila, prišla sa mi jeho fyzicky zdatná a zdravá matka za neho ospravedlniť, na vysokých ihličkách a v norkovom kožuchu. A napokon tretí muž z mojich vážnych vzťahov sa so mnou rozišiel, pretože sa nedokázal preniesť cez moju averziu voči jeho matke. Jeho matka bola jedovatá zmija. Všade, kde sa pohla ma ohovárala, pretože som podľa nej nevedela pre jej synčeka navariť a piecť jej koláč, na ktorý mi dala recept hneď pri prvom stretnutí. Jej syn by vraj pri mne hladoval. Vždy, keď som sa s ním snažila túto tému vyriešiť, vzdal to a odišiel k svojej matke. A to už bolo aj na mňa priveľa. Môj tretí vzťah som už prestala ľutovať a povedala som si, že nebudem hľadať už žiadneho chlapa. Keď chce, nech si ma pohľadá sám.

„Lucia, počúvaš ma?“ vytrhol ma z premýšľania mamin hlas.

„Myslím, že budem musieť už ísť,“ pozrela som na hodinky a tvárila som sa, že neviem, kde mi hlava stojí. Mala som síce ešte chvíľku, ale počúvať mamine citové výlevy sa mi už fakt nechcelo.

„Vždy, keď sa snažím s tebou vážne porozprávať, tak zdúchneš,“ tresla rezko mama päsťou po stole, až nadskočila jej šálka kávy a polovica sa rozliala. Škodoradostne som sa usmiala a kým začala nadávať, vzala som nohy na plecia. Vo dverách som sa stretla s otcom.

„Ahoj, Lucka, kam už utekáš?“

„Ahoj, ocko, musím,“ v rýchlosti som ho pobozkala na líce a stihla som ešte dodať: „ale zastavím sa neskôr,“ a rozbehla som sa dolu schodmi. Začula som, ako sa zabuchli dvere, a keď som bola na poslednom schodíku, zakopla som a o chvíľu som bezmocne ležala na zemi.

„Do riti!“ rozčúlene som sa pozrela na odreté koleno, ktoré mi svietilo cez roztrhnuté drahé pančuchy. Za plotom civela na mňa susedka Zuza s otvorenými ústami.

„Som v poriadku, pani Šestáková,“ vstala som a zamávala jej na pozdrav.

Diplomaticky som si potiahla sukňu pod koleno. Nie, takto nemôžem ísť, uvedomila som si a zašla som za dom. Šikovným ťahom som si zvliekla pančuchy a hrdinsky, so vztýčenou hlavou, som odplávala k autu. Zazvonil mi mobil a usmiala sa na mňa tvár Gabiky. Pred rokom sa stala prvýkrát babičkou. Jej dcéra Janka porodila krásneho chlapčeka menom Oliver. Otec však zostal v utajení, pretože bol ženatý. Gabika bola vtedy na ňu taká nahnevaná, že Janka sa ihneď rozhodla pre interrupciu. Samozrejme, že jej to včas zatrhla a odpustila. Gabika sa venovala maľovaniu, zvláštna umelkyňa, ktorej obrazy šli celkom na dračku. Vyjadrovali ukryté ženské vnútro a občas som nerozumela, čo je na niektorých namaľované. Jej manžel bol neustále na cestách, pracoval ako obchodný zástupca pre úspešnú zahraničnú firmu. To bola jediná moja najlepšia priateľka, ostatné sa na ne len hrali.

„Príjem,“ zdvihla som.

„Počuj, zastav sa u mňa cez víkend na obed, budeš mať čas?“

„Mala by som ísť k našim, ale ak máš niečo lepšie, tak nemám nič. Prečo sa pýtaš?“

„Niečo ti musím ukázať.“

„Zase nejaký nehanebný obraz?“ zaintonovala som.

„Uvidíš, len príď,“ tajomne odpovedala.

Teplý domáci obed som mávala len u rodičov. Varenie nebola nikdy moja prednosť, vystačila som si s polotovarmi a jedávaním v reštauráciách. A Gabika varila fantasticky!

Gabika

I keď som sľúbila rodičom, že sa cez víkend zastavím, vzdala som to a vymenila som mamino kázanie za oveľa príjemnejší víkend.

O dvanástej som sa ponáhľala ku Gabike, k teplému obedu.

„Vitaj,“ otvorila mi dvere a na rukách držala malého Olivera.

„Kde je Janka?“ zvedavo som snorila po byte.

„Sprchuje sa. Práve som dovarila obed. Dúfam, že nepohrdneš segedínskym gulášom.“

„Ja zjem všetko, čo nezje mňa. Však, Olík?“ žmurkla som na neho a vzápätí sa rozplakal. Možno si myslel, že ho chcem zjesť.

„Myslím, že ti dostatočne rozumel,“ snažila sa ho Gabika upokojiť. „Jana, kde toľko trčíš?“ zabúchala päsťou na dvere kúpeľne.

„Už idem,“ ťahavým tónom sa ozvala Janka a vyplávala z kúpeľne celá navoňaná. „Ahoj, Lucia,“ usmiala sa.

„Ahoj, Janka, super župan, ako sa máš?“

„Pomaly,“ mávla rukou a mne bolo jasné, že naša konverzácia skončila. Zobrala si malého na ruky a odkráčala s ním do svojej izby.

„Nevadí ti ten detský plač?“ spýtala som Gabiky a popritom som zobkala posledné arašidy v miske.

„Zvykla som si. Ešte dobre, že mám svoju pracovňu. Tam sa zatvorím a mám pokoj,“ odfúkla si. „Nezdá sa ti, že som pribrala?“ pohladila si brucho.

„Mne sa zdáš stále taká istá,“ pokrčila som plecami. Naozaj sa mi zdala stále rovnaká. Nejaké to kilečko nebolo podstatné, vždy vyzerala dobre. Vlasy upravené do pážacieho strihu – uťahovala som si z nej, že vyzerá, ako Liza Minnelli. Len mala trochu väčší nos než Liza a viac kíl. Ale presne takú som ju mala rada, niekedy ma sfúkla ako sviečku, no napokon to vždy zvalila na menopauzu. Ako staršia sestra, ktorú som nikdy nemala.

„Dobrú chuť želám. A nežer tie arašidy, ráno ich Oliver celé zaslintal,“ ťapla mi po ruke. Pozrela som na ne a v duchu som si vravela, že keď bude Oliver veľký, urobím mu to isté.

To už predo mňa postavila plný tanier segedínskeho guláša so štyrmi nadýchanými knedľami. Až sa mi stiahli kútiky.

„Hovor, čo nové?“ pobádala som ju, kým sme jedli.

„Veď vieš, chystám tú výstavu, tak mám okolo toho veľa práce, ale,“ usmiala sa blažene, „konečne som dokončila jeden obraz. Som zvedavá, čo naň povieš,“ žmurkla na mňa sprisahanecky.

„Nechceš niekedy namaľovať i mňa?“

„Každý môj obraz vystihuje podstatu ženskosti a v každom je jedna z nás,“ zatvárila sa vážne. Zdolala som svoju porciu a kým Gabika dojedla, postavila som vodu na kávu.

„Kedy príde Igor?“ spýtala som sa na jej manžela.

„O týždeň. Keď je dlho doma, hádame sa, a keď je dlho preč, chýba mi jeho frflanie,“ zasmiala sa a pohodila ofinou. „Poď,“ ťahala ma nedočkavo do svojej pracovne, ktorá merala tri razy viac ako obývačka v mojom dvojizbovom prázdnom byte.

„Kedy konečne namaľuješ nejakého chlapa?“

„Čo by si s ním asi tak robila?“

„Pozerala by som sa, čo asi? Zavesila by som si ho na strop a každý večer by na mňa dával pozor. A ráno by ma prebúdzal s úsmevom na tvári a ani raňajok by sa nedožadoval.“

„V tomto vidíš výhodu?“ Gabika sa rozosmiala a snažila sa vytiahnuť dačo spoza stola. Potom s veľkým fučaním odokryla papier a otočila obraz ku mne.

„No páni!“ zapískala som. „Vyzerá to, že niekto má hriešne myšlienky.“

S nemým úžasom som hľadela na obraz ako teľa na vráta. Nádherný akt milovania dvoch nahých tiel.

„Teraz už chápem, prečo si ho mala schovaný.“

„Nádhera, však? Chcem to dať Igorovi k narodeninám.“

Zakašľala som. „Igorovi? A načo by mu bol taký obraz?“

„Čo načo? Veď je to umenie,“ nechápavo na mňa pozrela.

„Umenie to síce je, ale kde by si to Igor vyvesil? Ako ho poznám, hanbil by sa, už len kvôli Janke a malému. A pochybujem, že by si to dal do svojej kancelárie. Šéfovia by si to mohli zle vyložiť. Možno nemajú taký zmysel pre umenie ako ty.“ V zapätí ma zamrzelo, že som bola k nej až príliš úprimná. „Prepáč, nemyslela som to tak, len...“ hľadala som správne slová, „je dosť odvážny, veď vieš, ako to myslím.“

Gabika chvíľu zostala ticho pozerať na obraz a napokon si s povzdychom sadla do kresla. „Na to som naozaj nepomyslela. Čo s tým teraz?“ pokrčila ramenami.

„Daj ho na výstavu, možno sa predá,“ navrhla som jej.

„Myslíš?“

„Jasné! Veď je naozaj krásny,“ neskrývala som svoj úprimný obdiv.

„Máš pravdu, iste sa dobre predá,“ znovu obraz uložila do papiera a oprela o stenu k ďalším dielam.

Ako chutí rebélia

„Potrebujem pomôcť s pečením,“ ozvala sa mi jedného dňa mama.

„Ja a piecť?“

„Veď budeš len miešať a pomáhať mi v kuchyni.“

„Komu pečieš?“

„Ako že komu? Veď o týždeň oslavujeme s tvojím otcom narodeniny. Zabudla si?“ zhrozila sa.

„Jasné, že som nezabudla. Ale vravela si, že to budete mať v reštaurácii, nie?“

„Ale zákusky si tam môžeme zobrať svoje. Mimochodom, nepoznáš kapelu Deravé vrece?“

Moja mama sa dozaista zbláznila. Živá kapela? „Počuj, veď nemáte šesťdesiatku, načo robíš takú veľkú oslavu?“

„Pretože tak či tak príde celá naša rodina a doma sa nepomestíme, nebudeme to predsa oslavovať na tri razy.“ Možno má pravdu, pripustila som. Inak by návštevy a gratulácie trvali zrejme i mesiac. „No poznáš tú kapelu, či nie?“

V živote som nepoznala žiadnu živú kapelu okrem kapiel na koncertoch. „Nie, nepoznám. Dosť hlúpy názov, ak hrajú tak mizerne, ako sa volajú...“

„S tebou nie je normálna reč. Tak v piatok, dobre?“

„Sedí vec,“ rozlúčila som sa a už som vedela, kam budú smerovať moje kroky v najbližšie dni. Hurá, nákupy! Hlavne sa musím objednať k mojej kaderníčke a nemôžem zabudnúť na manikúru.

„Povinne si nahlásiš dovolenku,“ zaklipkala na mňa svojimi očami Liza Minnelli.

„Zbláznila si sa? Nemôžem nikam ísť. Nedajú mi žiadnu dovolenku,“ pokrútila som hlavou.

„Žiadne výhovorky neprijímam. Ešte ani nevieš, na koľko, a už fŕkaš ako mačka. Nahlás si dovolenku len na piatok. Ideme na našu chatu.“

„Kto? Len my dve?“ potešila som sa.

„Nie, aj Igor a decká.“ Deckami mala na mysli Janku a jej Olivera. Predstava, že budem tráviť celý víkend v spoločnosti uplakaného Olíka a málovravnej Janky sa mi veľmi nepozdávala. S Igorom som nemala žiadny problém. A keď som si už chystala výhovorku, Gabika ma zastavila, ako keby vopred očakávala moju reakciu.

„Chcem ťa zoznámiť s jedným úžasným mladým mužom. Určite sa ti bude páčiť.“

„To nemyslíš vážne!“ zostala som ešte viac zhrozená. „Vieš, ako z duše nenávidím takéto dohadzovanie.“

„Urob mi radosť, je to len jeden víkend a ak sa ti nebude páčiť, nič sa nedeje predsa. Nemáš čo stratiť, či hej?“ Gabika vedela vždy rozumne argumentovať.

„Poctivosť už sotva.“

„Prosím,“ urobila psie oči.

„Dobre, ale mám jednu podmienku,“ vztýčila som ukazovák, „môžem kedykoľvek odtiaľ odísť.“

Gabika nemo roztvorila náruč, čím mi dala najavo, že žiadny problém. Vtom som si spomenula na oslavu našich. „A na kedy to vlastne plánuješ? Dúfam, že nie teraz cez víkend. Lebo naši oslavujú narodeniny.“

„Neboj sa, pokoj, až na budúci týždeň,“ usmiala sa. „Aký im dáš darček?“

„Čo ja viem? Zatiaľ som nad tým nepremýšľala. Možno víkend na termálnych?“ uvažovala som.

„Nápad to nie je zlý,“ pripustila i ona. Náhle prižmúrila oči a zašepkala: „Viem presne, čo im k tomu ešte dáš. A budeš to mať zadarmo. Dám ti jeden z mojich obrazov. To bude pekný darček.“

„Dúfam, že nie ten, ktorý si mi ukazovala.“ Vedela som, že by ju napadlo i niečo takéto bláznivé. Nápad s darčekom – niektorým z jej obrazov – sa mi však naozaj pozdával. Keď som zobrala po prvý raz rodičov na Gabikinu výstavu, obom sa jej obrazy náramne páčili. To ma trochu prekvapilo, očakávala som, že modernému umeniu veľmi nerozumejú. A ja sama som neznášala darčeky ako taniere, poháre, sošky, darčekové koše či podobné hlúposti. Milovala som, keď bol darček originálny a nápaditý. A Gabikine obrazy boli presne také.

V piatok som z práce uháňala k našim.

„Nevyzúvaj sa!“ zakričala na mňa matka vo dverách. Vzdychla som si.

„Dôvod?“

„Na, tu máš, vynes smeti,“ strčila mi podivne zapáchajúci mech do ruky. Pekné... Miesto pozdravu ma pošle do popolnice. Občas premýšľam, či sa dakedy moja matka zmení. Otec dal prednosť upratovaniu v garáži, čo som úplne chápala.

„Ahoj, ocko,“ zakývala som mu na pozdrav.

„Vitaj, dcérka. Poď na kus debaty,“ usmial sa. Konečne niekto, kto si vážil moju návštevu. „Tak, čo máš nové?“

„Všetko po starom. Veľa práce, málo oddychu. Ale dá sa. A čo ty, oci?“

„Čo ja už len môžem mať nové, Lucka? Ešte dobre, že mám tú záhradu. Tvoja matka mi dáva občas riadne zabrať. Ale vieš, ako sa to hovorí. S čertom zle a bez neho ešte horšie,“ žmurkol na mňa a vytiahol si pivo. „Čo muži?“

„Čo je s nimi?“ snažila som sa vyvliecť z tejto témy.

„Veď vieš, ako som to myslel. Vzťah, láska, a tak ďalej. Žiadny mladík na obzore?“

„Nie, žiaden pirát a ani princ na bielom koni sa neukázal. Neriešim to, ocko,“ zobrala som mu pivo z ruky a dala som si dúšok.

„Lucia! Kde trčíš?“ zavrešťala na mňa matka. Prevrátila som oči a otec si vzdychol.

„Počuj, ocko. Večer by sme si mohli niekam ísť sadnúť, čo ty na to?“ Vedela som, že ho to poteší a vzápätí sa mu vrátil úsmev do tváre.

„Skvelý nápad. Bež už, nech sem nevpáli ako tornádo,“ štipol ma do líca.

Večer, keď už mama skonštatovala, že je všetkého dosť, sme sa s otcom konečne vytratili do miestneho pohostinstva s veľavýznamným názvom Slza.

„Nazdar, Vojto,“ zamávali otcovi miestni starí štamgasti od stola. „Kohože to tu máme?“ usmiali sa na mňa svojimi pripitými očami. „Vitaj, Lucka, dávno si tu nebola.“

„Zdravím, chlapci,“ zamávala som na pozdrav ako stará známa. Sadli sme si k zadnému stolu a objednali si pivo.

„Máte tuším novú krčmárku,“ pohľadom som zaletela na kyprú blond päťdesiatničku s bujným poprosím, ktoré jej neustále nadskakovalo pri každom pohybe a vyzeralo to tak, že každú chvíľu jej vyskočí z podprsenky.

„Hej, je tu asi dva mesiace. Príjemná zmena po starom Vávrovi, čo povieš?“ šibalsky otcovi zasvietili oči.

„Nech sa páči,“ položila pred nás prsnatá krčmárka dve pivá s riadnou bielou čapicou. „Vidím, Vojtko, že tu máš vzácnu návštevu,“ chytila môjho otca okolo pliec. Všimla som si, ako sa mu pri tom prsom obtierala o rameno a môj ženský inštinkt mi vravel, že vedela dobre, čo robí. Ani trochu sa mi to nepáčilo.

„To je moja dcéra, Lucia,“ otec sa doširoka usmial a bolo vidieť, že je náležite na mňa hrdý.

„Teší ma, Lucia, ja som Klára,“ utrela si ruku do malej zásterky oviazanej okolo pása. A tak som sa zoznámila s prsnatou Klárou, ktorá bola úplne iný typ než moja matka. Vykľula sa z nej síce príjemná spoločníčka, no na mňa dosť vyzývavá, a neunikli mi pohľady, ktoré po sebe s otcom hádzali. Bolo to zvláštne, ale otec celý žiaril, bol úplne iný ako doma. Vtipný, usmiaty, dokonca som si všimla, že občas aj v rozpakoch. Takého som ho nikdy nepoznala. A zdalo sa, že i Klára ma k nemu dajako bližšie. Mala som v sebe už dostatočné množstvo piva a jazyk sa mi začínal motať. Neznášala som, ak som nemala nad sebou kontrolu a rozhodla som sa, že je najvyšší čas ísť domov.

„Otec?“ zavesila som sa do neho, keď sme boli na bezpečnom chodníku v uličke k nášmu domu.

„Čo, dcérka?“

„Miluješ mamu?“

„Haha, prečo sa pýtaš, Lucia? Samozrejme, že ju mám rád,“ potľapkal mi po ruke.

„Čiže ju máš rád?“

Otec mlčal a vzdychol si. „Čo ti mám na to povedať, dcérka? Tvoja matka nebola vždy taká, aká je teraz. Bola to žena plná života. Dokonca vtipná, to by si nepovedala, však?“ zdvihol hrdo hlavu.

„To máš pravdu, mama sa mi nezdala nikdy vtipná... Je možné, že sa ženy vekom menia?“

„Ha, a nielen ženy. Každý sa vekom mení, aj ja.“

„Ty nie, ocko, ty si stále taký istý,“ pobozkala som mu ruku.

„Roky nezastavíš a možno som i ja vekom viac ufrflaný. Isté je, že život je ako pero a my len papier. Čokoľvek napíše, nevymažeme.“

„Hm, to si pekne povedal,“ usmiala som sa.

„To som čítal,“ zachichotal sa otec.

„Počujem hudbu,“ zastala som a natiahla uši.

„V kulturáku bývajú každý piatok diskotéky. Zrejme odtiaľ,“ zastal i otec a započúval sa.

„Poď, zatancujeme si.“

„Haha,“ rozosmial sa, „tuná na ulici?“

„Jasné a prečo nie?“ Chytila som ho za ruky a začali sme tancovať. Popritom som začala spievať svoje vlastné slová, ktoré sa absolútne nehodili do rytmu. Zrazu sa odkiaľsi zblízka ozval krik.

„Practe sa odtiaľ, lebo zavolám políciu!“

Na to sme sa začali zvíjať od smiechu. Vyzula som si topánku a hodila ju do diaľky, odkiaľ sa ozval hlas. Vtom sa ozval zvuk rozbitého skla a s otcom sme sa na seba preľaknuto pozreli. V susedných domoch začali štekať naokolo snáď všetky psy.

„Ty máš teda ranu,“ zahvízdal. „Asi by sme mali...“ poobzeral sa okolo a ja som vzápätí dodala: „... utekať,“ a schmatla som ho za ruku.

Keď sme celí zadychčaní dorazili pred vchodové dvere, vybuchli sme smiechom. Pozrela som sa nohy, ale od smiechu som nevládala hovoriť a otec tiež nedokázal vydolovať zo seba ani jediné slovo. Chytali sme sa za bruchá a stále ukazoval na moju nohu, ktorá vyzerala, ako keby som ju strčila práve do komína.

„Vám zrejme preskočilo, nie?“ osvietilo nás odrazu prudké svetlo pred vchodovými dvermi. Mama sa vzpínala na prvom schodíku sťa indiánsky náčelník v bielej nočnej košeli a s bojovým výrazom na tvári. Chýbal jej už len oštep. „Ale okamžite zmetajte dnu!“ ukázala nahnevane rukou.

„Toto je tá vtipná žena?“ zamrmlala som popod nos, no stále som sa chichúňala. Otec šiel za mnou, ako keby som bola jeho obranný štít. Napokon sme ukončili svoju párty v kuchyni pojedaním utopencov a počúvaním maminých nadávok. O pol hodinu som zaľahla do postele, ktorá sa so mnou točila ako kolotoč. Lucia, ty sliepka, takto sa zriadiť, nadávala som si. A čo? Veď som len pripitá, odpovedala som si zároveň. O pár minút som nevedela o sebe nič. Zaspala som tuho, aj s mojou komínovou nohou v maminých bielych obliečkach...

„Dobré ránko,“ uvítal ma otec s raňajkami na stole, keď som si dala rannú sprchu, vydrhla si nohu a popritom si bolestne uvedomila, akú drahú lodičku som nechala v nejakom mizernom okne, a to nehovorím o kvalitnej pedikúre na mojich nohách. Ale stálo to za to, usmiala som a potichu som sa vkradla do kuchyne.

„Ránko, ocko,“ pobozkala som ho na líce. „Vyspatý?“

„Ja áno, a ty?“ zasmial sa.

„Jediné šťastie, že som nevypila viac, ako znesiem. Mama je už hore?“

„Tá? Už dávno šla do potravín. Sadaj, najeme sa v pokoji,“ kývol na mňa hlavou. O chvíľu na to vošla mama do kuchyne aj s nákupnou taškou.

„Dobré ránko,“ zamrmlala som popod nos.

„Dobré ráno, madam. Mám s tebou reč.“

„So mnou?“ snažila som sa vyzerať udivene.

„Že sa nehanbíš, Lucia, takto sa zrichtovať. Nemáš predsa dvadsať rokov.“

„Piť je dovolené len v dvadsiatke?“ uchlipla som si z kávy a žmurkla na otca.

„Veď jej povedz niečo,“ bezradne pozrela na otca čakajúc na podporu, no ten bol pokojný ako vánok.

„Čo jej mám povedať? Veď šla so mnou a je to dospelá žena, má už svoj rozum.“

„Obaja ste rovnakí,“ mávla sklamane rukou.

„Mama, preboha. Uvedom si, že mám tridsaťpäť rokov.“

Napokon si vzdychla a sadla si k stolu. Chytila som ju za ruku, vedela som, že to na ňu zaberie.

„Ja viem, ale vždy budeš taký blázon,“ konečne sa usmiala.

„Počuj, dnes ťa krásne nalíčim, máte veľký deň. Musíš žiariť,“ pridala som ešte jedno polienko do rodinného krbu.

„Len nie výrazne, nejdem na karneval. Mimochodom... Stretla som Baťkovú, vraj jej nejakí chuligáni rozbili okno. A našla tam dámsku topánku, neviete o tom dačo?“ behala pohľadom z otca na mňa. Otec sa tváril, že číta noviny, občas mykol ústami a ja som pokrútila hlavou. Našťastie tú tému už nepitvala ďalej a ja som bola rada, že som si zobrala so sebou náhradné lodičky.

Oslava a prekvapenia

„Tak ako? Prípravy v plnom prúde?“ zavolala mi Gabika.

„Nuž, dajako to neprežívam. Ešte dobre, že to majú v reštike, včera sme len dačo napiekli.“

„Nezabudni ten obraz previazať aj stuhou, nech to vyzerá slávnostne. Ten papier nevyzerá bohvieako. Som zvedavá, čo na to povedia. Dúfam, že sa im bude páčiť.“

„O tom vôbec nepochybujem,“ ubezpečila som ju. „Prídeš teda o ôsmej po mňa?“

„Samozrejme, veď som ti to sľúbila.“

Bola som rada, že sa na ňu môžem spoľahnúť s odvozom domov.

„Musím končiť. Mama ma už volá. Tak o ôsmej.“

„Sedí vec, pozdravuj vašich.“

Rozlúčili sme sa a šla som mamu nalíčiť. Okolo dvanástej sme dorazili do reštaurácie. Stoly boli úhľadne prichystané vo vínovočervenej farbe, doladené krémovou elegantnou dekoráciou, tridsaťpäť miest, presne toľko, koľko mám rokov. O niekoľko minút sa schádzali prví hostia a dorazila aj kapela Deravé vrece. Partia mladíkov od tridsať do štyridsať rokov sa snažila ladiť svoje hudobné nástroje a ja som medzitým s rodičmi vítala každého hosťa.

„Lucka, tak rada ťa vidím,“ objala ma mamina sestra Martička.

„I ja teba, teta.“ Mala som zakázané jej vykať a vždy sa dožadovala, aby jej vraveli Martička. Na rozdiel od mamy žila trochu bláznivo. Kým jedna musela mať vždy všetko pod kontrolou a usporiadaný rodinný život, druhá bola úplne z iného cesta. Gýčové, priveľmi okaté korále okolo krku, farebné klobúky a žiarivé farby doplnené vždy sýtym červeným rúžom na jej plných perách, ktoré si dala vylepšiť botoxom. Dokonalá figúra, s ktorou by schovala do vrecka hocijakú tridsiatku, a nezabudla ju vyzdvihnúť krátkymi sexy sukňami, čo sa priveľmi na jej vek už ani nehodilo. Ale mala som ju rada, vždy sme sa vedeli dobre porozprávať. Výstredná Martička bola rozvedená a odvtedy, ako ju jej exmanžel vymenil za oveľa mladšiu verziu, jej život sa zmenil od základov. Po tom, ako jej oznámil po tridsiatich rokoch spoločného života, že ju opúšťa, sa psychicky zrútila a ratovala ju celá naša rodina. Ešte doteraz mám v živej pamäti návštevu psychiatrického ústavu. Vždy upravená, energická a veselá žena sa zmenila na nepoznanie. Strapaté, neupravené vlasy, kruhy pod očami, schudnutá a bledá, neprítomný výraz na tvári. Bez chuti do života. Chcelo sa mi z pohľadu na ňu plakať. Trvalo to asi tri mesiace a našťastie sa vďaka liekom, ale i terapiám, z toho najhoršieho dostala. Odvtedy si život užívala úplne inak.

„Pozri na toho bubeníka, fešák, čo povieš?“ pošepla mi do ucha a upriamila pohľad k vysokému, štíhlemu mladíkovi. Naozaj sa nezaprela. „Tvoja matka sa obliekla ako na pohreb,“ prehodila o sekundu tému a bubeník prestal existovať.

„Čierna ju zoštíhľuje, náhodou... svedčí jej to,“ snažila som sa zastať mamy, aj keď v istom zmysle mala trochu pravdu. Šaty pôsobili príliš utiahnuto a vedela som si ju predstaviť v niečom živšom.

„Idem za ňou,“ odplávala k nej a videla som, ako jej na líce vtisla červený bozk. Na to sa mama začala rýchlo utierať a so smiechom pokrútila hlavou. Hoci boli úplne rozdielne, mali sa veľmi rady. Po náročnom vítaní a keď sa všetci postupne usadili som vyšla konečne na vzduch. Nutne som potrebovala svoju dávku nikotínu a kyslíka zároveň. Vzadu za reštauráciou bol malý park a nikde ani nohy, čo mi vyhovovalo.

„Dobrý deň, môžem poprosiť o oheň?“ oslovil ma jeden z muzikantov, keď som si na chvíľku vyzula lodičky a rozhodila nohy po lavičke, ako sa na správnu dámu vôbec nepatrí. Strhla som sa a ihneď som ich spustila na zem.

„Jasné, nech sa páči,“ podala som mu zapaľovač a v rýchlosti som ho ošacovala pohľadom. Stredne vysokej postavy, priemerná váha, široké, mužné ramená, nakrátko ostrihané tmavé vlasy, tmavé oči, súmerná tvár a krásny hlboký hlas, pri ktorom by sa roztopila aj zmrzlina. Vyzeral trochu exoticky. Pôsobil sebavedomo a isto, takmer milo drzo.

„Teplo, však?“ posadil sa vedľa mňa bez toho, aby sa spýtal, či môže.

„Hlásia dážď,“ odpovedala som.

„Už by sa aj zišlo, je príliš sucho.“

To som dopadla, pomyslela som si. Rozprávame sa o počasí. Naša konverzácia bola na bode nula. Snažila som sa zachrániť situáciu niečím duchaplným.

„Na akom nástroji hráte?“

„Spievam,“ odvetil s neodolateľným úsmevom.

„Živíte sa spievaním?“

„Eh, nuž spievanie by ma iste neuživilo. Nie, pokiaľ by som nebol naozaj dobrý. Pracujem v neďalekej reštaurácii ako kuchár. Toto mám len taký malý záskok, keď chalani občas potrebujú vypomôcť. A vy?“

„Čo ja?“

„Kde pracujete vy?“

„Ach tak. Prepáčte,“ pohodila som hlavou, aby to vyzeralo čo najviac pôvabne a vytiahla som z kabelky vizitku.

„Nuž, ak mám byť úprimný, z toho, čo tu je napísané, neviem nič,“ pobavene sa usmial, „rozumiem len niečomu. Lucia Bednárová a manažérka.“

„Marketingová manažérka, obchodné oddelenie,“ skúsila som to povedať tak, aby tomu dostatočne rozumel a zdvihla som hrdo hlavu.

„Máte svoju prácu asi veľmi rada, však?“ v jeho otázke som cítila istú dávku cynizmu.

„Ak by som ju nemala rada, nemohla by som sa tomu venovať, nemyslíte?“ zdvihla som sa na odchod.

„Máte pravdu, ja len, že nie veľa ľudí sa živí tým, čo ich skutočne baví,“ zadusil ohorok a vstal i on.

„Nerád varíte?“

„Rád varím, rád spievam, ale mám svoje sny, tak ako každý z nás.“

Sny. To slovíčko som dávno nepočula, alebo som zabudla už snívať? Keď som bola malá, snívala som o svojom prvom bicykli. Dostala som ho. Potom som snívala, aby ma zobrali na tanečnú. Aj tam som sa dostala, no po mesiaci ma to prestalo baviť. V siedmej triede som snívala o prvom bozku s najkrajším chalanom na škole. Pobozkal ma. Nie však preto, že by po tom dajako túžil, no kvôli hlúpej chlapčenskej stávke. Podvedome som sa usmiala. O čom vlastne teraz snívam? Ani sama neviem, asi o ničom.

„Ako sa to vlastne voláte? Zrejme som prepočula vaše meno,“ spýtala som sa ho, keď sme sa už blížili dovnútra.

„Nie, neprepočuli,“ usmial sa, „nepredstavil som sa. Dušan Domoni, teší ma,“ podal mi ruku. Myslela som, že sa ku mne nahne a pobozká ma aspoň na líce. Už-už som sa nakláňala, ale odrazu sa sklonil a pobozkal mi ruku, čo ma mierne šokovalo. „Vizitku, bohužiaľ, nemám. Príjemne sa bavte, možno hodíme ešte reč,“ povedal a pobral sa dnu. Spľasla som ako bublina. Čo to robím? Neviem komunikovať s mužmi? Bol taký milý a ja som zo seba robila obyčajnú namyslenú hlupaňu. Tak mi treba!

Oslava prebiehala v plnom prúde. Plno jedla, zákuskov a alkoholu, koľko hrdlo ráčilo. Po včerajšej akcii s otcom som však nemala chuť na nič silné, a tak som si spokojne cuckala vínny strik, debatovala s rodinou a hlavne s tetou Martičkou, ktorá mi pri mojej odpovedi, že nemám žiadnu známosť, nezabudla pripomenúť, aké nezdravé je zostať v tridsaťpäťke bez pravidelného sexuálneho života.

„Žena potrebuje pre svoje zdravie len to najlepšie, keď má sex, potom aj chuť do života,“ tvárila sa ako psychológ a na moje prekvapenie som sa začervenela, čo jej, samozrejme, neuniklo. „Ach, ty sa červenáš?“ začala sa smiať. „Ale nemáš prečo sa červenať, pozri na všetkých dookola,“ ukázala rukou na ľudí pri stoloch, „všetci sa tvária ako svätuškári, a ktovie, čo robia doma za zatvorenými dverami.“ Teta začala naberať na obrátkach i vďaka fernetom, ktoré do seba liala, akoby to bola len voda.

„Nehanbím sa, len sa mi každému nechce vysvetľovať, prečo som sama,“ snažila som sa ukončiť debatu o mojom intímnom živote.

„To ani nemusíš, čo koho do toho, no nie?“ šup a ďalší pohárik sa ocitol na jej červených perách. Mama nás úchytkom pozorovala a naznačila mi, aby som na jej sestru dohliadla. Teda vlastne na tú fľašu fernetu, ktorú mala pred sebou. Pokrčila som bezmocne plecom a pohľadom som jej naznačila, že tohto sa neujmem. Je to predsa dospelá žena, ako jej môžem rozkazovať, koľko môže piť?

„Všimla som si, že tamten speváčik ťa neustále hltá očami. Hm, zvláštne,“ prižmúrila oči, „vždy som si myslela, že hudobníci sa na pódiu nemôžu na nič iné sústrediť, ako len na hudbu. Čo už, zrejme som sa mýlila.“

Zamierila som pohľadom k pódiu a naozaj sa práve pozeral. No keď zbadal môj pohľad, okamžite zmenil smer. Mal niečo do seba. Bol iný ako muži, ktorí sa mi vždy páčili. Obyčajný. Vlastne na môj vkus až príliš obyčajný. Žiadny značkový oblek, drahé topánky, nagélované vlasy. Ani prenikavý drahý parfum, ktorý by sa za ním tiahol. Ako kuchár a náhradník speváka v kapele by si zrejme i tak na to nikdy dosť nezarobil. Navonok jednoduchý, a predsa niečím výnimočný. Pôsobil sexy i bez všetkých tých čačiek mačiek. Mužne, tvrdo, no pritom citlivo.

„Neboj sa,“ potľapkala ma Martička po ruke, „vyzistím, či je slobodný.“ Zhrozila som sa a už som musela zakročiť. „Bože, nie! Nič sa ho, prosím ťa, nepýtaj. Myslím to vážne,“ prísne som jej pohrozila.

„Dobre, dobre,“ prekvapene na mňa pozrela, „veď sa nič nedeje.“ Potom sa začala smiať a dodala: „Počuj, tebe sa fakt páči,“ naklonila hlavu nabok a prebodávala ma svojimi mačacími očami. Našťastie prišiel rad na darčeky, mama si odjakživa potrpela na to, že ich rozbaľovala pred gratulantmi. To sa mi nikdy nepáčilo, pretože niektorý gratulant sa mohol cítiť trápne. Hlavne taký, ktorý nebol až natoľko štedrý ako niekto iný. Vydýchla som si a popod rameno som odprevadila tetu k veľkému stolu, na ktorom sa vynímali darčeky. Môj bol najväčší a hrdo sa opieral o stenu. Deravé vrece zahrali sólo a do mikrofónu sa ozval Dušanov príjemný hlas: „Vážení hostia, venujte mi pozornosť. Skôr, ako si oslávenci rozbalia darčeky, patrí im táto skladba. Nech sa páči na parket,“ doširoka sa usmial a vyzval otca a mamu k tancu. Hostia začali tlieskať, na čo som sa pridala. Teta zahvízdala na prstoch a takmer mi praskli bubienky. Mama s otcom sa vznášali v tanečnom rytme ako mladomanželia, usmiati a šťastní.

„Svedčí im to,“ utierala si Martička slzy od dojatia. „Ach, kde sú tie časy, keď sme s Ivankom pretancovali celé noci,“ vzlykala do vreckovky. Vedela som, že o minútu už nahodí znovu ten žiarivý úsmev hviezdy. Vždy bola jednoducho emocionálna bomba.

Pri vybaľovaní darčekov sa ozýval tleskot, smiech, a samozrejme, ku každému z nich i nejaká tá vtipná poznámka. Konečne prišiel rad na ten môj.

„A tento je od našej drahej dcéry, Lucky. Hm, žeby to bola Mona Lisa?“ poklepkal otec po obraze a žmurkol očkom po mne. Usmiala som sa. Mama opatrne rozbaľovala papier a oči jej žiarili od radosti. Bolo vidieť, že i hostia sú zvedaví, čo sa v papieri skrýva. Jeden papier a znovu ďalší. Gabikin biely som pre istotu pod mojím darčekovým nechala, aby sa plátno nepoškodilo. Stačilo mi len, že mi povedala, že obraz je decentný, a teda nemusím mať obavy, že by sa im nepáčil. Preto som sa rozhodla, že prekvapenie si nechám i pre seba, keď ho po prvý raz uvidím až na oslave. Druhý papier a už sa črtali v rohu farby. Napätie stúpalo. Konečne biely papier skĺzol a... Onemela som. Medzi hosťami nastal šum a chichot. Nik sa neodvážil povedať niečo nahlas.

„No páni!“ vykríkla prvá Martička. „Krása,“ jasala a ja som ešte stále nemohla zatvoriť ústa od prekvapenia. Namiesto decentného sľúbeného obrazu vykúkal na hostí akt milovania. Gabika! Asi ju dorazím. Mama šokovane pozerala na mňa, no otec celú situáciu zachránil.

„Tak tento pôjde zrejme do spálne, čo hovoríš, drahá?“ so smiechom sa pozrel na mamu. „Aspoň vidíte, že nie sme starí, je to ten najoriginálnejší a hlavne praktický darček,“ a hostia konečne zatlieskali a sem-tam sa ozvalo: „Bravo!“ Mama sa s viditeľnou úľavou usmiala a mne fakt odľahlo.

Po večeri som sa pobrala von zavolať Gabike.

„Počuj, vieš, aký obraz si mi dala?“ už-už som jej chcela rozpovedať o trapase, no skočila mi do reči.

„Bože, ja viem,“ bolo počuť, že ju to mrzí, „prišla som na to práve teraz, keď som chystala obrazy, ktoré majú ísť na výstavu. Už som ti chcela ísť volať. Hovor, ako to dopadlo?“

„Našťastie dobre, ale mama si zrejme doma neodpustí poznámky a iste mi to ešte vytmaví.“

„Povedz jej, že to bola moja chyba, alebo nie, počkaj. Prídem k nim a vymením im ho. Fakt ma to mrzí, vysvetlím im to, keď prídem po teba,“ zaúpela.

„Nechaj to tak, možno ti ho nebudú chcieť vrátiť,“ odľahčila som situáciu s humorom a zasmiala som sa. „A inak, ak nemáš nič rozrobené, mohla by si po mňa prísť?“

„Tak skoro?“ čudovala sa. „Veď je len pol siedmej.

„Úprimne... Teším sa, keď budem konečne doma.“

„V poriadku, o pol hodinky som tam. A nezabudni na výslužku, slintám pri pomyslení na sladké.“ Usmiala som sa, lebo i ja som sa tešila, že budem mať doma ku káve čo pojedať. Zbožňovala som zákusky v kaviarni, do ktorej som chodila, no s domácimi sa nedali ani len porovnať. Keď som sa vracala do sály, z dverí vyšiel Dušan.

„Výborný darček,“ pousmial sa a zapálil si cigaretu.

„No, skôr omyl.“

Zdvihol pobavene obočie. „Omyl? Myslel som, že viete, čo im dávate.“

„Moja priateľka maľuje a omylom mi dala iný obraz,“ vysvetlila som mu. Začal sa nahlas smiať a trochu som znervóznela.

„Myslím si, že váš otec mal pravdu. Bol to najoriginálnejší darček z celej oslavy.“

„Hm, len mama si to zrejme nemyslí, nepoznáte ju.“

„To ju prejde, veď to nebolo nič také strašné,“ mávol rukou.

„Pôjdem pomaly domov, tešilo ma, Dušan,“ podala som mu ruku.

„Tak skoro?“ ozval sa s úprimne sklamaným hlasom.

„Cítim sa unavená,“ odpovedala som.

„A tešíte sa domov,“ dopovedal za mňa, na čo som sa pobavene zasmiala teraz i ja. Čítal ma.

„Presne.“

„Poznám to dobre. Tešilo ma, Lucia, snáď bude ešte príležitosť sa vidieť a možno nie na oslave, ale niekde inde,“ podal mi i on ruku a vzápätí nás pri dotyku kopla elektrina. „Už i iskry medzi nami lietajú,“ snažil sa situáciu obrátiť v žart. Začervenala som sa až pri korienkoch vlasov. Rýchlo som vošla dnu, aby som sa stihla rozlúčiť s hosťami a rodičmi.

Gabika prišla presne o pol hodiny. Vždy bola presná ako hodinky.

„Počkajte, dievčatá!“ cupitala za nami k autu Martička na svojich vysokých ihličkách, len čo som sa usadila vedľa Gabiky.

„Tá ma tie nohy stále ako srnka,“ zasmiala sa Gabika.

„Kočky, zveziete ma domov?“ zadychčane si sadla do auta a ani nečakala na našu odpoveď. Čudovala som sa, pretože keď som sa s ňou lúčila, nepadla reč o tom, že chce ísť už domov.

Koniec ukážky