Monika Pálušová

Návod na nepoužitie
Erotické poviedky

 (ukážka)

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Monika Pálušová, 2014
© Marenčin PT, spol. s r. o., 2014
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Cover & Layout © Marenčin Media, 2014
Jazyková úprava Mirka Frankovská
439. publikácia, 1. vydanie
ISBN 978-80-8114-424-0 (brož.)
ISBN 978-80-8114-425-7 (ePub)

Po použití znehodnoťte

Pekelne sa sústrediť a niečo zo seba dostať. Niečo extrémne originálne a najmä – presvedčivé. To je ono. Mozog to vie, ale ruky, hlava a hlavne telo neposlúcha. Dočerta, veď preto som sem prišla, do totálneho ticha a samoty, kde sa budem môcť sústrediť len na to jediné. Veď od toho, preboha, závisí budúcnosť celej padlej rodiny. Musí vstať, vstať a ísť ďalej.

Snažím sa ťukať do počítača, ale pred sebou mám len jeho tmavé, veľmi tmavé oči, ešte tmavšie vlasy a telo. Neskutočne snedé telo. Ešte aj pri šoférovaní bolo vidieť, ako sa mu pod ľahkým letným tričkom a šortkami črtajú svaly. Ale nie vydreté nezmyselným naťahovaním železa, ale skutočnou chlapskou drinou. Pevná široká sánka hovorila o jeho rozhodnosti a autoritatívnosti, ale jemný hlboký hlas a pokoj skôr o nekonfliktnej otvorenej povahe.

„Postavil som drevodom dolu pod chatou, kde ste ubytovaná“, trapas, ani som si nespomenula na jej názov, „osemkrát osem a pol metra,“ vysvetlil mi aj polohu, keď som sa nevedela zorientovať v tomto, pre mňa absolútne novom prostredí. Ešte dnes ráno som sa skalopevne rozhodla, že to tu všetko preskúmam a odmietnem akýkoľvek odvoz dolu do dediny, aj keď si odšliapem päť kilometrov v týchto sandálikoch značky Vy ešte žijete? Keďže ich milujem od roku 2000, sú v oprave častejšie ako na nohách. Tŕpnem, pri ktorom kroku mi odstrelí, už nie prekvapivo, jeden zo stovky tenučkých remienkov. Verím, že si to nikto nevšimne.

„Koľko má metrov štvorcových?“ nevhodne položená otázka, hops. Mala som povedať niečo v zmysle: to musí byť krásne! Milá malá chatka uprostred hôr! Niečo rozhodne ženskejšie. Tresla som sa pomyselne po čele.

„Stoštyridsaťosem,“ šokoval ma odpoveďou.

„To je hrozne veľké! Ale pre veľkú rodinu akurát,“ povedala som naschvál, aby prezradil, koľko má detí.

„Budem tam len sám so synom,“ hovoril veľmi pokojne. „Rozviedol som sa, ale mám veľkú rodinu, keď prídu moje sestry s deťmi,“ prezradil s úsmevom, bez akejkoľvek bolesti či smútku.

„Počkajte,“ načiahol sa dozadu po telefón a ukázal mi na obrovskom displeji nádhernú dvojpodlažnú drevostavbu. Toto ty mať nikdy nebudeš, pichol ma osteň závistlivéhoho alter ega.

„Už len dokončujem pár vecí okolo domu. Dnes prístrešok,“ pochválil sa očarujúcim úsmevom. Pery mal mladé, veľmi mladé podľa farby aj štruktúry.

Nechtiac, ako inak, som pri pozeraní fotky niečo na obrazovke stlačila a na displeji sa ich zrazu objavilo milión. Rýchlo som mu telefón vrátila, ale zachytila som dieťa, skôr chlapca. Asi desaťročného. Mala by si mu povedať o svojich deťoch a manželovi, pripomenula by mi Stela, moje extrémne externé svedomie.

Ešte pred piatimi minútami som sa jej sťažovala do telefónu: „Nechápem, čo je na tej knižke také úžasné, že sa predalo viac ako štyridsať miliónov kusov. Héj, hneď prvá scéna! Pokiaľ by bol charakter Katherin Kavanaghovej taký, aký ho autorka vykresľuje, aj polomŕtva by šla rozhovor s Christianom robiť ona a bolo by po celom príbehu,“ rozčuľujem sa, ale v tom lesnom tichu počujem, ako sa Stela pobavene smeje. Neodradí ma to a pokračujem: „Jasné, zamiluje sa do teba nechutne bohatý, psychicky zdeptaný multimilionár, ktorý si svoje zážitky z raného detstva kompenzuje úchylkou a dokazovaním svojej dominancie. Pevne zviera v rukách opraty vlastného života a pomáha na všetky strany. Pritom je to klbko neustále sa kontrolujúcich nervov. Kvôli tebe, naivnej, nevinnej, chudobnej študentke, ktorú potrebuje niekoľkokrát denne pretiahnuť, zmení všetky životné stereotypy a takmer sa vykoľají z vlastnej dráhy. Aká je v tom miera pravdepodobnosti?“

Stela sa neskutočne srdečne a radostne zasmeje: „No vidíš, Zlatíčko, a napriek tomuto všetkému predala viac ako štyridsať miliónov kusov, nehľadiac na to, koľko trhne za filmové práva.“

Rozumiem jej. „Masy presne toto chcú. Žiadnu pravdepodobnosť. Práve naopak, žiadna hĺbka, žiadne posolstvo, žiadne skutočné emócie, len bohapustá trtkačka,“ chrlím v závistlivej zlosti. Viem, že neviem priamo zaútočiť na vkus väčšinového čitateľa rada by som sa to od autorky naučila, ale nepriznám to.

Stela mi pripomenie najdôležitejšie: „Ty vieš, že máš talent, že tvoja knižka je skvelá, ale nepíšeš pre ľudí. Tú knihu si napísala sama pre seba.“ Tá vie servírovať pravdu hneď na raňajky! A ja musím priznať, že knižka, ktorá leží vo veľkom vydavateľstve po druhej korektúre viac ako pol roka, je skôr morfolexisyntaktickou ekvilibristikou. Pre väčšinu ľudí nečitateľnou a nezaujímavou. Ale tu a teraz sa píše môj najčítanejší text.

V rozhovore s pánom Dokonalým som sa zámerne vyhýbala tvarom máme, bývame a radšej som nechávala loptičku na jeho strane: „To vás obdivujem, že ste takú stavbu zvládli.“

Len sa nad tým pousmial: „ Je to dnes ťažké, ale dá sa. Postavil som dom len vďaka tomu, že firma prosperuje. V podstate som šťastný a spokojný človek.“ Všetko bolo jasné hneď po piatich minútach v aute. Nemusel nič hovoriť. Nič ukazovať. Cítila som to z neho. Aj na spôsobe, akým šoféroval – pokojne, plynule a harmonicky. Nie ako môj Nicky Lauda doma. Ten aj s dvoma malými deťmi na palube jazdí ako do Dakaru.

„Idete len na nákup?“ spýtal sa tak, že som okamžite vedela, že sa za otázkou skrýva niečo veľmi sľubné.

„V podstate áno. Len potrebujem nejakú čerstvú zeleninu, ovocie a pár drobností. Myslela som si, že to všetko v dedine zoženiem, ale mala som veľmi, ale veľmi skreslené predstavy,“ naschvál som zdôraznila pre mňa tak príznačné ľ, pre ktoré som bola vždy na smiech najmä v súkromnej televízii a tak velebená v štátnej.

„Pôjdem naspäť o druhej. Môžem vás zobrať,“ navrhol mi a okamžite mi bliklo, že mám zdvorilo odmietnuť, ale pohodlnosť a túžba byť ešte s ním bola silnejšia.

„Super, do druhej si stihnem aj pozrieť mesto,“ ihneď som s úsmevom zmenila plán, ktorý ešte pred sekundou znel: rýchlo nakúpiť a ešte rýchlejšie späť na chatu a už len písať a písať. Písať o život. Musím domov niečo doniesť. Aspoň nádej. Nádej, že budem mať prácu, že uživím rodinu, že budeme mať kde bývať.

„Vysadím vás v centre. Tu je tržnica,“ ukazoval mi z auta a mne prišlo ľúto, že cesta ubehla tak rýchlo. „Ak potrebujete nejaké jedlo, tak najlepšia je Európa. Tam nájdete všetko,“ vytyčoval do diaľky smer, keď zaparkoval. „O druhej vám zavolám, kde ste, a prídem po vás,“ bola v tom hneď aj otázka, či mu dám číslo. Aký rozhodný. To milujem! Je nebezpečný. Nebezpečnejší ako medveď, ktorého sa tu obávam stretnúť. Ale dám. A ako rada. Nadiktujem číslo a ani nepočkám, kým si ho uloží a vystupujem len s jednoduchým Ďakujem. Hneď vie, že som z neho nepríčetná. „Ešte meno,“ zakričí za mnou. Jasnééé, bože, ale som nemožná.

„Ha,“ zasmejem sa s výdychom sama na sebe, „Kristína,“ sadnem si späť do auta (jedna noha ešte ostala tam), aby som na neho dočiahla.

„Marek,“ ide mi rukou prvý v ústrety a ja pocítim jej silu, ktorá ma priťahuje bližšie. Nenakloním sa však. Radšej sa rýchlo odpojím spod oblúka vysokého napätia.

Vystúpim čo najspôsobnejšie, ako sa len dá z tak vysokého auta. Snažím sa zachovať dekórum. Netresnúť sa hlavou o strechu a nerozpľaštiť sa priamo na chodníku. Princezná! Mala by som mu povedať, že môžem minúť tak maximálne dvadsať eur za celý pobyt. Na mojej prvej dovolenke, odkedy som dobrovoľne v cele s papierovým spoluväzňom. Bože, len aby som ho nemusela pozvať za odmenu na kávu, pretože potom by som už nemohla nič kúpiť deťom.

Keď vystúpim na prekrásnom starobylom námestí a kochám sa dávno nevidenou architektúrou, chcem z pretlaku emócií hneď telefonovať Stele. Pri vyťukávaní jej čísla mi začne mobil zvoniť. Neznáme číslo. Každému by hneď napadlo, kto to je. Ale ja zdvihnem: „Prosím, Valentová.“

„To som ja, Marek,“ počuť, že je trochu prekvapený tým, čo v pár minútach predvádzam. Hneď sa prezradím, blbka.

„Á, jasné, uložím si,“ smejem sa sama na sebe a radšej hneď položím. Treba rátať s tým, že mi už nezavolá a ja sa potrepem s tonami zeleniny a ovocia, ako jediným jedlom na týždeň celým mestom a potom päť kilometrov z dediny do hôr. Už mu vidím do hlavy, čo si myslí: Šialená baba! V sandálikoch určených len na vyvrtnutie nohy a letných šatočkách typu Znásilnite ma, prosím, ide z najvyššie položenej horskej chaty na nákup len s plážovou taškou. Pipina!

Aj večer som so strachom absolvovala polovicu tejto cesty. Chvalabohu, aspoň v teplákoch a teniskách. Vraj sú tu medvede. Aj tie určite vetria moju nadržanosť a tá priveje nejakého mladého chlpáča.

Snažím sa za každú cenu zapôsobiť. Možno na mňa ešte pozerá. Pre istotu zavlním bokmi. Viem, že šaty Vždy pripravená zbožňujú všetci muži. Bóže, aj toho svojho som v nich, len v nich, naostro zbalila. Keby Dokonalec vedel, že pochádzajú z obdobia mojej zašlej slávy a extrémnej štíhlosti! Dnes sa dožívajú stojeden rokov a pri každom praní sa na nich otvorí ďalšia časová diera, ktorú zašívam so slzami v očiach, vždy nanovo dojatá svojou chudobou. Na nové nie je a nebude. Teraz mi dá najviac zabrať sťahovanie brucha po dvoch pôrodoch a vystierať ubolený skrivený chrbát po triapolročnom dojčení.

Konečne sa dovolám Stele. Zložila som uprostred vety, len čo pri mne pristavil svojho mustanga. Som predsa kamarátka: „Prepáč, že som ti položila uprostred rozhovoru, ale som ešte úplne zhypnotizovaná. Práve som vystúpila, teda skôr vypadla z úžasného auta, ktorého značku ani farbu si vôbec nepamätám. Len viem, že tam treba nastupovať žeriavom.“

„Čo sa deje? Vôbec ti nerozumiem. Ešte raz a po poriadku!“ zastavila ma vždy racionálnejšia Stela.

„Pamätáš, že sme spolu pred polhodinou telefonovali a ja som stále strácala signál? Ale potom som ťa počula veľmi dobre. Zrazu však pri mne zastavilo neuveriteľne nablýskané úžasné auto. Keď sa zrolovalo okienko a ja som uvidela toho chlapa, všetky moje predsavzatia chodiť pešo, žiť asketický život a len pracovať sú fuč,“ vyfúkla som zo seba nadšenie trinástky, čerstvo zaľúbenej na chodbe počas veľkej prestávky.

„Preboha, ty si stretla Christiana Greya,“ Stela sa zasmiala živelne ako blázon, ako filozof, ako dieťa. Ani ja som nedokázala prehltnúť smiech, napriek tomu, že ten znel v rytme tak ty si hovorila o nejakej miere pravdepodobnosti?

„Hej, stretla som pána Chcem ťa s podtitulom Okamžite. Pozor! Vyzerá, že dokonca ani nie je úchylný a nepriväzuje doma ženy putami v nejakej farebnej mučiarni,“ snažila som sa zahovoriť smiechom Stelin výsmech z môjho pseudointelektualizmu, ktorý som si vybíjala na najlepšie predávaných knihách.

„Si si istá?“ smeje sa zo mňa ďalej.

„Je úžasný. Nie kvôli peniazom, o ktorých vypovedajú terciálne pohlavné znaky, ako auto a topánky, ale vďaka svojej osobnosti,“ trepem v skutočnom zápale a už vlhnem v predstave, ako by som si to s ním rozdala práve na tej luxusnej bielej koži v interiéri vozidla.

Stela sa už nesmeje. Rehoce sa: „Ako môžeš hovoriť o osobnosti, keď si sa s ním viezla raz v aute. Koľko? Pätnásť–dvadsať minút?“ Určite si vygooglila vzdialenosť chaty od mesta.

„Zlatko, on je stelesnením harmónie a dobra, na ktoré som celý život čakala,“ zámerne preháňam. Ona ma vyprovokovala. „S tým som sa ešte u žiadneho chlapa nestretla. Navyše vyzerá, že je aj prudko normálny, čo ma vzrušuje najviac po tom, čo mám doma,“ dodám sarkasticky.

„Myslíš teda, že na to, aby sa urobil, nepotrebuje nikoho zmlátiť alebo aspoň zbiť po holej?“ takto vytrvalo sa zo mňa smiať som ju nepočula ešte nikdy.

„Vyzerá, že nie, ale aj medzi masovými vrahmi sa určite nájdu sympaťáci a osobnosti. Či? Taký MUDr. Mengele?“ na chvíľu som zapochybovala o svojom odhade osobnosti.

„To musíš cítiť, že je v poriadku,“ Stela, nielen teraz, tvrdí, že máme spoločné vnímanie na emocionálnej úrovni. Nepočúvam ju. „Bože, navrhol mi, že ma vezme späť,“ a jasám ako Júlia prezrádzajúca všetko pestúnke. Stela prechádza k hlasu svedomia: „To nemyslíš vážne!? Vieš, čo by urobila zrelá osobnosť? Zrelá žena v tvojej situácii?“

Nechcem vedieť, ale odpovedám tónom poslušný žiak: „Viem, pekne by sa poďakovala a šla by aj v týchto tridsiatich ôsmich stupňoch, autobusovou rýchlosťou odvetraných na šesťdesiat, priamou linkou do dediny a odtiaľ peši päť kilometrov až na chatu. Našťastie, nie som zrelá žena a už vôbec nie osobnosť, preto sa s ním zveziem priamo na chatu. Moju alebo jeho. To nechám na ňom,“ rezolútne som vyhlásila, aby som ju vyprovokovala k zdeseniu nado mnou.

Nevzdávala mentorský tón, ale v pozadí som zase rozoznávala smiech: „A keď aj prijmeš jeho pozvanie na kávu, len mu pekne oznám, že máš muža a dve deti.“

„Samozrejme, pani vychovávateľka!“ imitovala som milučký hlások zúrivej pätnástky na intráku. „A zabijem všetko. On je rozvedený, chápeš? Slobodný!“ len tak nevyjdem z úlohy neposlušnice na koberčeku v riaditeľni.

„Zlatko, neodbočuj od cieľa. To všetko nás len vzďaľuje a spomaľuje na ceste,“ neznášala som ju, keď zaskakovala moje svedomie.

„A čo Dano?! On nespomaľuje moju cestu? On ju zastavil. On MA zastavil,“ to už som kričala.

Stela mala na Dana úplne iný názor. Zdal sa jej dobrým mužom a otcom detí, ktoré boli pre mňa len sekundárnym javom nášho zvráteného sexi vzťahu, čo sa ticho zvrhol na zúrivé manželstvo.

„Ok, pokúsim sa zachrániť si akú-takú, možno aj poctivú tvár. Aj keď len s veľkou námahou. A budem sa správať takmer charakterne. Sľubujem!!!“ neochotne som uzavrela rozhovor po telefóne. Odbíjalo dvanásť aj v mojich útrobách.

Od lascívneho, takmer mladého Maďara, ktorý mi dal zo všetkého ochutnať s neodmysliteľnými poznámkami typu: „Vy máte rada všetko tvrdé, však áno?“ som kúpila jedlo na týždeň.

„Tak nejak,“ žmurkla som na neho a zahryzla som sa do tvrdej nakladačky, až vystrekla šťava. Naprázdno prehltol. „Príďte aj zajtra!“ zavolal za mnou. „Rada by som, ale som vysoko v horách, odkiaľ nechodí žiaden autobus,“ zasmiala som sa provokatívne s plnými ústami.

„Stačí povedať... Donáška až do domu nie je žiadnym problémom. Môžeme si aj potykať!“ ešte dlho za mnou vyvolával. Zavolám ešte Stele, že budem poslušná? Ani náhodou. Dosť bolo poslušnosti, ktorá nikam nevedie. Len k prehlbujúcej sa chudobe a vzťahovej priepasti medzi mnou a Danom. Už si len občas na diaľku zamávame. Rukami detí.

Teraz som na priepustke z päťročného väzenia. A bez obojku. Čo jej budem hovoriť, že milujem dobrodružstvá akéhokoľvek typu?! Vždy som ich milovala a nevedela som odolať. Paradoxne, nekončili v posteli, skôr útekmi. Prioritou bolo len prežiť a čokoľvek zažiť. Pokiaľ možno, uchrániť si aspoň zdravie. Keď nie život, prípadne panenstvo. To však platilo len do dvadsiatky. Čím viac som si užívala, tým viac sa mi žiadalo exotiky na Slovensku. Šialené prírodné scenérie. Veď takto som začínala aj s Danom. Posadnutá sexom. S ním, ktorý mi toľko odopieral prvé milovanie so slovami. „Už roky som nemal ženu.“ Veď to. V tom čase som bola tak posadnutá sama sebou, že ani v tých najpestrejších predstavách som nepripustila, že žije zároveň v inom paralelnom vesmíre zvrátených túžob. Hovoril o sebe, ako my všetci, keď treba, len v tým najvyberanejších farbách.

V piatom mesiaci tehotenstva som zistila, že tie farby sú skutočne pestré. Na mňa až príliš. Navyše, svietia jasnou zelenou. Trávou, od ktorej bol závislý skôr, ako sa narodil. Onedlho som totiž bola konfrontovaná aj so svokrinými názormi na slobodu, zvieratá, voľnú lásku a pestovanie geniálnej všeliečivej rastliny, ktorej výťažky ponúkala aj návštevám. Švagriná, po hodinách vracania, smrteľnej triašky a cvalu srdca, ktoré sa intenzívne snažilo vytrepotať z hrudníka, takmer upadla do kómy pár hodín po ochutnaní jej preslávených piškót. A jediný triezvy syn sa obával zavolať sanitku, aby jeho skoro sedemdesiatročnú inovatívnu matku nezavreli za pokus o vraždu. Tak len držal celú noc pri posteli svojej vyvolenej malé plastové vedierko a strážil, či nevdýchla zvratky.

Na druhý deň, keďže prežila takmer bez následkov, sa všetci vrátane svokry smiali. A svokra sa mi smiala aj vtedy, keď som sa chcela v piatom mesiaci rozviesť preto, že jej syn klame a nedokáže s trávou prestať. Smiala sa z toho, keď spomínala, ako ju manžel celý život podvádzal a ona aj tak vychovala troch skvelých chlapcov. Smial sa aj on, keď tvrdil, že je všetko v pohode, pretože trávu fajčí v meste každý okrem tehotných žien a detí do troch rokov.

„Veď som sa ti taký veselý vždy páčil,“ namietal.

„Hej, len som netušila, že som ťa vlastne nikdy nevidela triezveho, vieš?!“ oponovala som, ale mal pravdu. Bola som skutočne blbá, keď som nevidela jeho neprirodzenú veselosť a stále postaveného vtáka, ktorého však pri súloži nedokázal používať viac ako tri minúty.

„Nikdy som ťa nevidela nesfajčeného, ako som mohla prísť na to, že na niečom šliapeš?“ vykrikovala som mu s ešte neviditeľným bruchom a rozhodla som sa tiež si radšej niečo šľahnúť a elegantne sa švihnúť pod vlak, ako zostať s ním. Malo by to štýl, meno a históriu. Alebo sa s vynechaním dlhej chôdze na stanicu len ladne prešvihnúť cez parapetnú dosku bez zamávania. Bývali sme však núdzovo u švagra na treťom poschodí, takže by som sa akurát zmrzačila a dala za pravdu celej jeho rodine, že som len hlučnou hysterkou a nymfomankou, ktorú sa jemu, aj po štyridsiatke hyperaktívnemu synovi a bratovi, podarilo nechtiac oplodniť. Odhovorili ma kyticou a narýchlo zohnaným víkendovým pobytom v komunistickej chate s posteľnými blchami, kde ma umiloval k dočasnému mlčaniu. Vždy mal po ruke najlepší argument prečo ostať: dokonalého vtáka, ktorého vedel použiť nielen pri mne. Bol ako stroj na sex. Hodíš mincu a sleduješ výsledok. Samozrejme, operatívne zasahuješ. Veď automaty sa kazia často. Tak som sa vrátila do štvorizbáku ku švagrovi, jeho roztomilým deťom a žene, s ktorou mal (podľa jeho slov) úžasný vzťah. Žila totiž už viac ako desať rokov v Londýne. V priamom prenose sme tak pri každej večeri sledovali tichú drámu jeho rodiny, rozpadávajúcej sa ako zvetraný lom.

Toto bolo dávno. Dva roky vo mne vytvorili anestéziu. Nemôžem, nechcem si to už pamätať. Teraz si chcem užívať. Vychutnávať samotu. Zeleninu, neporovnateľnú s plastikovými rajčinami z hypermarketu, chrúmem po ceste mestom s takou chuťou, že dostávajú chuť aj všetci okoloidúci. Navyše som si vedomá, že v týchto krátkych temnoružových šatách s minimalistickými hnedými kvietkami a rovnakou čipkou sa páčim všetkým vekovým kategóriám a pohlaviam.

Za posledných sto rokov príliš hlučnej samoty na materskej vôbec nikam okrem nákupov a parkov nechodím. Po stretnutí s Markom som presvedčená o tom, že len toto mesto je najdokonalejším miestom na svete s tými najlepšími ľuďmi a ja som práve dnes najšťastnejšia. Utvrdilo ma v tom aj nenáhodné stretnutie. Keď som mala v jednej biednej taške všetko, čo mi umožní prežiť päť dní v divočine, zlákali ma otvorené dvere malej galérie takmer na námestí. S presvedčením, že bude plná lacného gýču, ktorý v duchu okomentujem, som vstúpila. Nič necinklo, tak až príliš nahlas som pozdravila a dala sa do obzerania obrazov na stenách, stojanoch, na zemi. Šedivý, štíhly, veľmi štíhly pán ma nechal oňuchávať svoje diela mlčky.

„To máte repliky?“ nechcela, ale urazila som ho hneď prvou vetou.

„Milá moja, toto všetko sú originály a číslo na obraze len hovorí... tuto na tomto napríklad,“ hneď mi ukazoval, „len vypovedá o tom, koľkou v poradí je vyhotovená grafika . Napríklad táto je sedemnásta z dvadsiatich štyroch,“ vysvetľoval mi a ja som sa cítila hlúpo ako na hodine hudby, keď som síce sedela za vysokoškolskou lavicou, ale netušiac, kde sa práve v notopise nachádzame.

„Väčšina z toho, čo tu mám, je len po jednom kuse,“ vysvetľoval mi naďalej ako priblblej študentke. Nechcela som však pôsobiť úplne mimózne, tak som sa posunula o stupienok vyššie starým dobrým klišé: „Prepáčte, vôbec tomu nerozumiem. Kedysi dávno som aj študovala umenie, ale dnes si už na viaceré hriechy nepamätám.“

Zasmial sa: „No, to muselo byť fakt dávno, čo ste skončili štúdium. Pred dvomi rokmi?“ Rád mi polichotil a ja som mu bola vďačná.

„Nie, takmer pred trinástimi,“ vychvaľovala som sa.

„Fú, to mi odľahlo. Už som sa bál,“ robil si zo mňa veľmi milú, inteligentnú srandu. „A kde?“

„V Prešove,“ priznala som. Okamžite nadšene zareagoval: „Čože? Takže poznáte Karola Horáka?“

„Pravdaže, môj milovaný profesor!“ už som od nadšenia kričala aj ja.

„Vtedy, keď som študoval, sme sa nepoznali, ale spriatelili sme sa počas práce,“ nezdôraznil falošne, ako to robievam ja, „on už bol vtedy uznávaný divadelný režisér a často sme spolupracovali.“

Hneď stúpol v mojich očiach na Olymp: „Áno? Pracovali ste tiež ako režisér?“

„Áno,“ priznal bez nostalgie.

„A už nie,“ dopovedala som za neho.

„Občas, ale skôr v rozhlase. To tiež skončilo, keďže som ich ročne stál až päťstodvadsať eur. Takže mi len zavolali: „Leo, prepáč, ale musíme šetriť. Rušíme tvoje glosy!“ Nepatetická krátka odmlka.

„Chápete? Desať eur za glosu!? Aj to treba ukončiť,“ komentoval so sebaironickým úsmevom a nadhľadom.

„Šialené! Ja som sa naivne chcela živiť písaním,“ s vyskočenými očami som zo seba vypustila zhrozenie a on sa začal srdečne smiať. Samozrejme, s riadnou dávkou výsmechu z mojej detskej, utopickej viery v nemožné. Pochopila som: „Priznávam sa k najvyššiemu levelu naivity po tridsaťpäťke. Verila som, že keď každý rok napíšem jeden román, uživím svoju rodinu.“

Zase sa tak zasmial. „Tí najlepší slovenskí výtvarníci a básnici, ktorých poznám, žijú na hranici biedy. Keby nerobili aj niečo iné ako umenie, niečo, čo im dá chlieb, neprežili by ani oni, ani ich rodiny,“ drvil ma svojím sebaironickým smiechom v rytme načo také sebadeštruktívne sny.

Ale vrátil ma do hry: „A čo je s tým románom? Už vyšiel?“

Už sa hanbím, keď mám o tom rozprávať: „Ale kdeže! Jedno z naj slovenských vydavateľstiev ho drží takmer rok. A už ich nechcem otravovať otázkami kedy a prečo.“

No on to vidí inak: „To je úžasné, že vám zobrali hneď prvú knihu! To je skutočne obdivuhodné!“

„Čo z toho?! Už niekoľko mesiacov nič. Posledné, čo som od nich v máji počula, bolo: Na trhu sú problémy, budete si musieť tú knižku predávať sama.“

„Ale z čoho žijete?“ bolo vidieť, že je aj veľmi praktický.

Jemu to prezradím: „Práve preto som tu, aby som napísala niečo, čo by mi prinieslo peniaze. Čím zarobím aspoň na jedlo. Musím niečo urobiť, aby som uživila deti. Čo tam po manželovi!“ zasmiali sme sa obidvaja.

„Rozumiem vám. Ani v štátnej televízii to nebolo bohviečo. Keď som pre súkromnú točil Vyvolených, za jeden týždeň som zarobil viac ako za mesiac na svojom starom mieste. Ale podpísať sa pod také veci bolo ťažké. Minúť tie peniaze oveľa ľahšie. Človek musí vedieť robiť kompromisy. Vďaka tej práci som pochopil veľa: kam to tu celé smeruje a aké sú priority ľudí,“ hovoril nie trpko ani sklamane, len konštatoval z pozície nad vecou.

Pochopila som aj ja. Pochopila som vďaka nemu, že ma nikto a nič nesmie odkloniť od tejto cesty a musím práve tu, v neďalekých horách, napísať niečo tak presvedčivé a živé, že to prinesie želaný efekt. Všetko premením na kukuricovú polievku pre deti, na melón, ktorý Eli miluje, na slivky, ktorými zahádžem nadšenú Lili a na dovolenku pri mori, kde ich raz zoberiem. Čo raz! Už budúce leto. Sú vždy vo vytržení z detského bazéna na kúpalisku. „Ideme do vane!!!“ kričí mladšia, keď zhypnotizovane hľadí na hladinu počas prezliekania do plaviek. S akou túžbou listovali celé leto katalóg jednej cestovnej agentúry, ktorý som ukoristila, aby som robila gýčovo nádhernými morskými scenériami zle sebe aj im. Chcem v priamom prenose vidieť, aké sú zaskočené nesmiernou búrlivou vodou. Už vidím, ako sa budú tváriť. Tak vášnivo prekvapene a šťastne, až budem plakať, že som ich tam nemohla zobrať skôr. Ako len budú šantiť, vyvádzať a bozkávať ma.

„Za pár šupiek sa dá robiť s nadšením, ale každé, aj to najsilnejšie prejde, keď niet čo žrať,“ chcela som byť expresívna. Vo Vyvolených počul a videl zaiste horšie veci.

Rozumel mi ako nikto. Pred kým iným by som mohla vyplakávať, že im nemám ani za čo kúpiť šaty a topánky na jeseň. Ešteže je len august. „Máte to ťažké, ale držím vám palce. Budem rád, keď mi prinesiete niečo na čítanie alebo mi to aj pošlite,“ hneď mi vytiahol z vizitkára najjednoduchší typ, aký by som mala aj ja, keby som niekým bola. Vidieť, že má vkus a najmä vzťah. Preboha, celý život s jednou ženou a ešte aj na spoločnej vizitke. Titulovaný šťastný človek so splneným snom. Robí, čo ho baví, s človekom, s ktorým chce byť. Okamžite sa mi pred očami vybavili titulky na konci televíznych relácií spred x rokov, kde svietilo jeho meno. „Jasné,“ chcela som s úsmevom sentimentalizovať, ale s radosťou ma prerušil: „Aj my prežívame len vďaka viere v sny. Už dvadsať rokov. Ale stále bojujeme. Hlavne, že z toho máme radosť. Čo už teraz? Budeme plakať? Pôjdeme do fabriky na autá, ktorú po piatich rokoch presunú do Rumunska? Musíme veriť, robiť si radosť.“