Roman Kulich

Prekliatie

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Roman Kulich, 2016
© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2016
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Cover © Marenčin Media, 2016
Design © Marta Blehová, 2016
Jazyková úprava Sylvia Sachs
595. publikácia, 1. vydanie

ISBN 978-80-8114-821-7 (brož.)
ISBN 978-80-8114-822-4 (ePDF)
ISBN 978-80-8114-823-1 (ePub)

Noc

Noc.

Ochotne vytlačila deň, svetlo nahradila svojimi bezútešnými tieňmi achladom. Optimistické obrysy stromov, haraburdia azvierat zmizli vpažeráku tmy.

Oblaky na oblohe, slnko taktiež. Zhltla ich...

Anahradila blikotajúcimi hviezdami či mesiacom. Konáre osík, ktoré osvecoval aktoré sa mihotali vo svižnom vetre, vyzerali absurdne.

Aspoň Darine také pripadali.

Pritláčala nos na okenné sklo aprišlo jej na um, ako môže komicky vyzerať, ak by sa na seba pozrela zdruhej strany. No to by musela aj vyjsť von. Do toho fujaka sa jej vôbec nechcelo. Skuvíňal, akoby bol naozaj živý anedali mu dva týždne nažrať.

„Čo tu robíš, Maličká?“ ozval sa odrazu za jej napnutým chrbtom chlácholivý, no ivyčítavý hlas matky.

Darina sa mrzuto otočila.

„Ale si ma vyľakala, mama! Toto mi nerob. Anie som Maličká!“ vyprskla na ňu ako napajedené mača.

„Ale, ale! Pozrime sa, aká hrrr! Čože to do teba vošlo? Chcela som ťa iba zavolať kstolu! Ideme večerať ateba nikde?“

„Je mi nejako zle,“ odvrkla aopäť sústredila všetku pozornosť kobloku.

„Od žalúdka?“

„Nie!“

„A tak?“

„Od všetkého. Je mi proste mdlo!“

„Zasa si ťa ten tvoj kamarát Jožo nevšímal, že?“ uškrnula sa Irena Rúčková takmer od ucha kuchu aruky si založila vbok. Bola pripravená ukončiť tento nešvár adostať svoju dcéru kpolievke zbravčoviny, pretože sa jej opäť zdala pochudnutá. Niežeby to práve ťahala na post ociachovanej bulimičky, no jej dievčatko vedelo vyzerať aj omnoho zdravšie ačerstvejšie. Zistila, že sa jej páči jeden chlapec dole, vdedine, ale ako na potvoru oňu on nejavil záujem, takže si dcérenka musí pár dní pekne odtrpieť. Aspoň sa naučí vpodobných záležitostiach obracať už vmladšom veku. Lepšie pre ňu.

„Mama, nechaj to, prosím ťa, tak!“ obrátila sa zasa krodičovi ajej líca horeli prudkou dievčenskou zlobou. Irene sa zdalo, že celá spurpurovela, až jej pripomenula jarnú šalotku.

„Prosím ťa! Čo sa tak rozčuľuješ? Veď už otom aj turisti spievajú, takže žiadna tajnosť to nie je!“ triumfálne sa škerila.

„Poďme jesť!“ Darina napaprčene odsunula matku nabok auž aj cupitala dole po drevených schodoch, ktoré pod jej mušou váhou vydávali strohé, pukavé stony. Aróma kyslej kapustovej polievky so zemiakmi abravčovým plieckom, na Liptove takou obľúbenou špecialitou, sa šírila po celom dome ako kúdoly hustého dymu.

Keď vbehla do kuchyne, zatiaľ čo mračila tvár na spôsob francúzskeho buldočka, jej dvaja bratia si už naberali zhorúcej tekutiny.

„Čo, nie si hladná?“ spýtal sa starší Tomáš, ryšavý vysoký dlháň, aj posediačky prevyšujúci mladšiu sestru skoro opol hlavy. Tvár mal posiatu maličkými pehami, ktoré pri zmrštení mimického svalstva pripomínali rozlezené kuchynské mravce.

„Nie som,“ klamala Darina.

„Zasa trucuješ kvôli tomu faganovi?“ usmial sa ako naprotiveň Rišo, mladší zbratov Rúčkovcov, hrdiaci sa tmavohnedými kaderami, zakrútenými do všemožných smerov. Bol očosi bucľatejší amenší ako Tomáš, no zato pôsobil mocnejšie. Najmä jeho široké ramená zvestovali, že sily má aj na rozdávanie.

„Ty si debil!“ počastovala ho Darina prívetivým oslovením.

„Dávaj si pozor na jazyk, Maličká!“ vybuchol namosúrene Rišo, no bolo vidieť, že je na excentrické správanie mladšieho súrodenca zvyknutý.

„Nebudem! Nikto ma nechápe!“ vyštartovala opäť, zatiaľ čo si sadala ksvojmu tanieru sveľkými varenými zemiakmi, kusiskami údeného abravčového mäsa, plávajúceho voranžovo sfarbenom vývare zkyslej kapusty.

Špecifická vôňa sa jej hneď infiltrovala do nosa.

„A kto by ťa akože chápal, keď si furt nadurdená, Maličká?“ spýtal sa tentoraz Tomáš atakisto sa slušne zabával. Oslovenie Maličká nebolo len bratsko-sesterského pôvodu, keďže Darina, navzdory tomu, že už mala na krku štrnásť rokov, skutočne veľmi nevyrástla, aj keď pekné ženské krivky jej určite nechýbali. Naozaj ju rozhodilo, že ten baran Jožo zBieleho Potoka oňu nejaví záujem, no postupne si uvedomovala, že na tom asi nič nezmení ajej večné dvorenie sa mu nemá význam.

Síce jej srdce rozožierala jednostranná láska, postupne sa však zo svojho mono ošiaľu dostávala azačala sa zaoberať aj inými záležitosťami, ako len úfaním nad pohľadom jedného vyvoleného. Ale to ešte neznamenalo, že bude mať akurátne teraz dobrú náladu!

Tak to určite!

„Je mi to už jedno! Či ma chápete alebo nie!“ naštvane si trvala na svojom, keď ich zrazu vyrušila zadychčaná matka, ktorá zbehla knim, po schodoch, asi najrýchlejším tempom svojho života. Všetci traja sa na ňu splašene zahľadeli, zatiaľ čo im polievka či kúsky mäsa pozvoľne padali zlyžičiek do tanierov.

„Čo sa deje?“ udivene sa postavil Tomáš.

„Je tu! Zasa!“ zašeptala Irena Rúčková atvár jej horela červeňou, akoby práve blúznila uprostred najhoršieho štádia horúčky.

„Je tu on?“ po dlhšej odmlke napokon vyriekol Rišo azatínal päste, akoby sa práve hotoval do súboja snenávideným sokom. Väčšina zvukov stíchla, bolo počuť kvapkanie vody vkuchynskom dreze, matkine hlboké nádychy avýdychy. Ato všetko preklenuté zavýjaním drzého severáka.

„Áno, Havran!“ zamrmlala, odriekajúc dve slová ako formulku zaklínadla.

Rišo zaškrípal zubami aTomáš buchol nervózne do stola, až mu vpoloprázdnom tanieri zahrkotala lyžica.

„Je vstajni! Hnedák leží na zemi. Asi to má za sebou!“ vzrušene rapotala matka abolo vidieť, ako veľmi sa chveje.

Tomáš už nelenil ani chvíľku, vystrelil do predsiene azo starého vešiaka zvesil pušku.

Zbrunátnel aoči mu blýskali zvláštnym temným svetlom. Leskom dlhodobo budovaného odhodlania aneuhasiteľnej nenávisti.

Nikto nevedel, odkiaľ prišiel, nikto netušil, prečo žije, ako žije amálokto mal oňom vôbec nejaký poznatok. Vpodstate len Tomášova rodina. Oni štyria, osamotení uprostred lesa, na veľkej lúke, neďaleko Vlkolínca...

Na tejto Božej samote. Chovali pár koní aniekoľko kráv, oktoré sa najmä Tomáš urputne staral. Po tom, ako od nich odišiel otec, všetka zodpovednosť ležala poväčšine na jeho kostnatých ramenách. Už si aj pomaličky zvykal, hoci zo začiatku ho zvieral skôr väčší strach ako zápal.

No pomyselnú pochodeň po zmiznutom otcovi držal vždy pevne asrdnato.

Rišo už hrmotal rovno za jeho chrbtom, otvoril dvere asilný vietor im obom praskol do tvárí. Optimistické však bolo, že už nepršalo, len letný fujak sa práve dnes hotoval vyblázniť na okolitých fatranských kopcoch.

„Pôjdeme zadným vchodom, hej?“ stihol ešte zakričať Rišovi aten iba mlčky prikývol. Tuhé vetrisko by mu aj tak odtrhlo každú slabiku od pier aposielalo by ich až niekam za Ružomberok.

Priplichtili sa teda kzadnému vchodu, do obrovskej stodoly, kde bol „ubytovaný“ ich skromný statok. Okrem koní akráv sa ešte vkúte nespravodlivo krčilo kolosálne prasa, ktoré nazývali Majo, keďže matke pripomínalo zosnulého strýka Mariána azačala ho tak zveličene volať.

Havran bol ale čosi... podobné človeku.

Vlastne zohavené chlapčisko, ktoré prichádzalo úplne nahé, zablatené ašpinavé od špičiek prstov na nohách až po temeno hlavy. Mal len pár dlhých mastných vlasov aspod hrubej vrstvy nečistoty, usadenej na tvári, mu svietili zaujato poskakujúce škoricové oči. Kríval apri chôdzi sa prehýbal viac na jednu stranu. Bol chudý, ale svalnatý ašľachovitý. Pôsobil dojmom húževnatého tvora.

Nenazývali ho človekom, lebo nevedeli, či ním vskutočnosti je. To ostalo záhadou. Jeho nízke čelo akrátke, avšak silné nohy, no najmä zakrivenie tela svedčili oakejsi fyzickej anomálii, možno imentálnej retardácii. Žil vlesoch. Avedel vnich prežiť. Občas sa proste zjavil azabil im niečo zo statku. Väčšinou však vyžral iba mozog. Mäsa sa dotkol len občas. Predtým chovali aj ovce, síce menej, no predsa. Avšak po jeho krvavom vyčíňaní, keď si sprvoti mysleli, že ich navštevuje hladná svorka vlkov, sa oviec nadobro zbavili.

Skoro nik, až na bratranca Paľa, poľovníka znižšie položeného Bieleho Potoka, im neveril, že tvor vôbec jestvuje.

Akoby sa zameral iba na ich rodinu. Výlučne na ňu. Asi mu nejakým spôsobom prekážali...

Pri konfrontácii, keďže knej došlo zatiaľ len párkrát, bol vposlednej dobe čoraz agresívnejší adovoľoval si aj na nich samotných. Zabiť ho či ublížiť mu zatiaľ nedokázali. Na to bol príliš rýchly apríliš agresívny.

Aj sa ho báli. Hoci Tomáš sRišom by si to nepriznali ani za onen svet, bolo to tak. Vydával bolestivé, hrdelné zvuky, no ľudské slovo na nich zatiaľ nikdy nevyriekol. Azda nechcel. Možno iba nevedel.

Občas chodil po štyroch ako gorilí alfa samec, ruky mal vpomere kľudským odosť dlhšie ahrubšie. Poväčšine zaťaté vpäsť, čo mohol byť zvyk, no aj deformačné stuhnutie svalov alebo chorobné zrastenie kostí. To netušili. Takisto penis mal neúmerne malý asemenníky zrastené do zvláštneho slzovitého vaku. Tvor bol chlpatý hlavne na hrudi, ale skôr nariedko... Tvár mal však nezarastenú atrojuholníkovú. Nos na nej nesúmerne sploštený.

Ani len netušili, kto by to mohol byť.

Akiste ho ktosi nechal pred rokmi vlesoch aon dokázal prežiť. Tak si celú záležitosť zjednodušene vysvetľoval Tomáš. Dávalo to logiku... Adnes ich hodlal opäť poctiť veľaváženou návštevou.

Havranom ho volali kvôli tomu, že sním vždy prilietavalo pár týchto tušovo sfarbených vtákov. Možno ho brali ako vrcholového dravca, po ktorom sa môžu nasýtiť na mrcinách, no zabsurdnejšieho pohľadu mohol byť ich vodca.

Akýsi podivný, rozprávkový pán krkavcov... Tých, ktorí mu robia od svitu do mrku neúnavných spoločníkov. Prvá možnosť pôsobila opodstatnenejšie.

Apráve Havran sa momentálne nachádzal vnútri maštale apravdepodobne usmrtil ich najkvalitnejšieho plnokrvníka– Hnedáka!

Sviňa mizerná!

Tomáš sa nenávistne zamračil apušku zovrel ešte tuhšie, akoby stískal kĺžucu sa užovku. Odrazu mu čosi prišlo na um.

„Počuj! Choď zdruhej strany azavri dvere zvonku! Potom príď za mnou!“ zakričal na Riša ado profilu tváre sa mu zaprel besnejúci vietor.

„Prečo?“ nechápal brat logiku jeho úvahy.

„Máme predsa vráta zkaždej strany budovy! Keď jedny dobre zavrieš, neujde tadiaľ! Azdruhej strany ho dostaneme!“ pevne mu predniesol variácie nasledujúcich krokov.

Rišovi sa hneď nato tvár rozsvietila uspokojením.

„To je dobrý nápad! Ten čudák to pekne schytá! Idem tam, ale počkáš ma?“ pridvihol sánku.

„Jasné, že ťa počkám! Len si švihni, aby nám nezdrhol!“ poduril ho.

Richard sa už iba otočil aopatrne aprikrčene sa rozbehol kdruhej strane stodoly. Tomáš počkal, kým sa stratí za jej rohom.

Vôbec nemal vpláne čakať ho. Rišo by ho aj tak iba brzdil aon mal dosť síl na to, aby toho kripla dostal...

Strieľať predsa vedel. Akeby aj ktomu nedošlo, podľa svojej skromnej mienky mal všetky predpoklady, aby túto nahú kreatúru zložil. Už si veril. Sebadôvera sa doňho zrazu vliala ako záplava zpretrhnutej hrádze. Doslova ho vyplnila. Počul otom, že tesne pred akciou sa takáto psychologická záležitosť môže stať. Ajemu sa práve stopercentne stala.

Vdanom momente mohol Rišo usilovne zapierať drevenú závoru zdruhej strany vrát, aby sa ztej vnútornej nedali nijako povoliť. Pochyboval, že Havran by mal toľko deštruktívnej sily, aby ich rozbil. Urobili sa napevno, pre ťažký dobytok.

Poriadne vydýchol apriskočil kpredným dverám, ktoré boli pootvorené azinteriéru sálalo teplo atypický zápach domácich zvierat asiláže. Tú arómu od detstva miloval. Zatiaľ čo iní by iba nevrlo krčili nosmi, jeho napĺňala netypickým pokojom až clivotou.

Akoby ho obostrela príjemná, balansujúca tekutina, vktorej mohol ohocičom mlčky rozjímať...

Vnoril sa opatrne dnu ana konci stajne si všimol, že protiľahlé vráta sú už poriadne pribuchnuté azahasprované. Rišo akiste ochvíľu zistí, že ho nepočkal. Nevadí. Momentálne sa musel sústrediť na svojho soka. Nahol sa doľava azažal. Rozsvietilo sa matné svetlo, ktoré poodhalilo temné kontúry stajne. Kravy nervózne zabučali astále živé kone akoby nechceli prestať sneutíchajúcim erdžaním. Uvedomil si to až teraz. Kvôli vetru nebolo sprvoti nič počuť. Vzadu, tam, kde stál uviazaný Hnedák, sa mihotal tieň Havrana. Spoznal by ho aj ako poloslepý.

Skrivená postava, ktorá sa štvornožky skláňala nad telom mŕtveho koníka. Tieň na stene práve čosi trhal prstami. Postrehol obrys hnedákovej hlavy, ako sa občas pridvihne azasa bezvládne klesne na zem. Tá beštia mu akurát isto vydlabávala mozog zlebky!

Vyzeralo to strašne. Ato úkaz ešte ani reálne dobre nevidel. Mohol si len predstavovať, ako sa asi celá sekvencia vyvíja.

Opatrne, po špičkách sa približoval kmiestu tragédie akravy, okolo ktorých práve prechádzal, naňho gúľali lesklými, prestrašenými očami. Na moment stíchli. Možno vyčkávali, či sa nezjavil ich osloboditeľ. Azda už necítili až takú intenzívnu pachuť smrti, ktorá sa knim prikradla najbližšie za posledné mesiace. Priamo kich tepúcim srdciam.

Dnes si však zubatá vybrala Hnedáka.

Ato tej lesnej svini Tomáš nemohol darovať!

Nikdy!

Ešte viac sa vyhecoval knasledujúcemu prekvapujúcemu útoku adokonale nehlučne uberal na vzdialenosti medzi sebou aHavranom. Premýšľal, kde môžu byť jeho čierne vtáky. Asi kdesi po stromoch, skryté pred vetrom. Dnu neboli, aspoň žiadneho nezaregistroval.

Už počul pukanie kostí, akiste drvil prstami konskú lebku, určite tie najjemnejšie časti, pretože bola veľmi tvrdá. No tá napodobnenina človeka mala itak neskutočnú silu. Akoby len teraz si to Tomáš plne azhrozene uvedomil.

Ešte raz skontroloval, či je zbraň dobre nabitá aodistená.

Mohol si to dovoliť, pretože kravy akone vydávali znovu kakofóniu splašených zvukov. Takisto brav Majo sa vkúte ozval svojím tupým, bravčovým refrénom. Akoby žalostne kvičal, že si ho vtejto chúlostivej chvíľke nikto nevšíma.

Tomáš sa ocitol už iba dva metre od miesta tragédie.

Videl Hnedákove prekrížené nohy, navôkol ktorých sa rozlievala riadna mláka krvi. Už zazrel aj chrbát nahého Havrana. Aj keď bol miestami čierny azarastený, na koži prevládala červeň. Akoby sa vnej predtým nadobro vyváľal. Zreteľne registroval jeho krivé lopatky aneúmerne vystúpené chrbtové stavce. Mykal sa aspokojne mrmlal.

Tomáš sa bál aj preglgnúť. Pušku stláčal nachystanú anamierenú presne na trojuholníkovú hlavu stvorenia. Na temene sa mu hompáľalo len pár dlhých vlasov, ktoré vyzerali ako lenivo sa plaziace dážďovky.

Už zočil aj Hnedákovu roztvorenú hlavu. Lebku mu otvoril priamo nad očami, takže teraz vyzerali bizarne aneforemne. Akoby boli vytvorené zo smotanovej zmrzliny apráve sa začali pod teplom roztápať.

Urobil ešte jeden krok, namieril hlaveň na zátylok tvora apráve keď sa hotoval ktomu, aby stlačil spúšť, ozval sa zdverí, ktorými vošiel, jeho brat.

„To si nemohol počkať?“ namosúrene zvrieskol arozhliadal sa, pretože ešte Tomáša nezbadal.

Havran sa okamžite zvrtol aodhodil kúsok mozgu, ktorý zvieral vprstoch, smerom kTomášovým bagandžiam. Skrčil sa apostavil na štyri. Tomáš si všimol, že ruky, neúmerne dlhé aprehnuté vlakťoch, má strašne žilnaté, ale takisto pokryté uzlovitým svalstvom.

Ani len nestačil zakliať avynadať Rišovi za jeho vrcholne idiotský ťah, ktorý práve predviedol.

Zaprel sa nohami ozem adával pozor, nech sa nešmykne na konskej krvi. Hnedák mal rozpárané brucho adohryzený krk. Uvidel aj trčiace biele stavce. Vyzeralo to strašne. No itak musel sledovať vyrušeného Havrana. Pri výstražnom vrčaní vydalo jeho mimické svalstvo príkaz ešte viac prikrčiť beztak sploštený nos. Pripomínal mu čapatý frňák divokého opičiaka. Ceril hnedé zuby azjeho mongoloidnej tváre sálala zverská zúrivosť. Avtom si periférne všimol vtáka. Krkavec!

Tak predsa sa tu jeden dostal! Odskočil od dokaličeného koníka, na ktorom sa akiste taktiež kŕmil, avyletel kreatúre rovno na rameno. Neustále hrdelne vrčala. Uhľové oči jej žiarili šialeným odhodlaním. Vták na to ešte zdivene zakrákal.

Aakoby tým vydal povel na útok.

Havran sa ešte viac prikrčil, pričom vyštartoval dopredu, zatiaľ čo Tomáš bleskurýchle vystrelil, no sám si vzlomku sekundy uvedomil, že nemal šancu trafiť. Na to bol naháč priveľmi šikovný arýchly. Guľka sa zavŕtala kdesi do dosky vstene astodolu vyplnila ozvena praskavého zvuku. Krkavec vyletel až vysoko kstropu aihneď namosúrene krákal. Havran sa rozbehol priamo oproti Tomášovi, pričom naňho vletku skočil arukami ho objal okolo pása, akoby sa chlapčensky pasovali kdesi na lúke.

Ale ihneď pocítil na podbruší druhotnú fázu jeho ataku. Hnisavými zubami sa mu zahryzol rovno do pupka.

Ucítil štipľavú, vriacu bolesť, ktorá ho vmomente primäla uvažovať otom, ako sa zachrániť. Pri prudkom náraze mu pušku vyrazilo zruky, zakotúľala sa až kdesi kboku kobyly, ktorá prestrašene avsystematických intervaloch dvíhala predné nohy do výšky vzpriameného muža.

Akoby nacvičovala estrádne vystúpenie vzákulisí cirkusu.

Prasa divoko kvičalo avpozadí začul vyľakané hulákanie mladšieho brata. No to už sa zvŕtal spriveľmi mocným protivníkom na zemi ako klbko mačiek, hoci pri tomto divadle šlo oomnoho viac.

Hlavne jemu... Ojeho draho cenený mozog. Synonymum života.

Tušil, že Havran pôjde rovno po ňom. Vždy sa vňom rád špáral ahltal ho ako osladený veterník. Už mnohokrát našli po jeho besnení roztvorené lebky domácich zvierat, kedysi oviec, dokonca aj psa. Psy boli od prírody útočné, takže ich zamordoval mnoho...

Proti jeho obratnosti nemali väčšiu šancu. Vedel precízne používať zuby, takisto nechty. Vlastne všetko. Celé... hybridné telo.

Snáď len veľký slovenský čuvač Reno mu dal zabrať, ale takisto ho našli mŕtveho, len sto metrov od ich domu. Vykrvácal. No do hlavy sa mu Havran nedostal, takže musel obstáť omnoho lepšie než jeho nebohí súkmeňovci.

Ten príbeh sa však stal dávnejšie. Teraz sa bili na smrť len oni dvaja. Cítil, že netvor ho zviera pevnejšie, rukami ho oblapil okolo hrudného koša azahryzol do krku, no ešte stihol myknúť hlavou, aby sa netrafil do tepny, očo mu snajväčšou pravdepodobnosťou šlo. Ako inštinktívne sa správajúcemu zvieraťu. Havran však hladný nebol.

Akoby sa im chcel mstiť!

Šiel po nich už oddávna. Nechápali prečo. Vokolí lesov sa nachádzali aj iné usadlosti, turisti, no nikto ďalší oHavranovej existencii nevedel. Ani náhodou.

Nenávidel ich. Zabíjal domácu zver, ale už dávnejšie tušili, že nakoniec neodolá aublíži aj členom rodiny.

Rišovi, matke, Darine či jemu.

Hoci sa snažil, aby sa nejako dostal zhrozného zovretia, nič nepomáhalo. Tá beštia bola ukrutne mocná. Cítil, že mu začínajú praskať rebrá. Dokonca si bolestivo všimol, že už aj jedno povolilo. Puklo ako špajdľa. Dusil sa. Sípavo dýchal apokúšal sa dostať aspoň jednu ruku zjeho smrteľného objatia. Krk mu zatiaľ zaplavila bolesť ariava krvi.

Odrazu si to uvedomil až príliš jasne.

Tu jednoducho nemá šancu. Zomrie.

Taký poznatok ho okamžite obral okvantum síl, ktoré vychádzali zpsychologického presvedčenia omožnej pozitívnosti výsledku. Zomrie tu ako nikto! Ako ten chudák Hnedák! Sprekríženými nohami, rozpáraným bruchom aako čerešnička na torte bude oprehre svedčiť roztvorené temeno hlavy sjeho chýbajúcim mozgom.

Dokonalé zlyhanie...

Už do seba nedokázal nasať ani jedinú molekulu kyslíka. Bolo mu na vracanie, hlava šla každou sekundou vybuchnúť. Puchla, červenela, dokonca modrala. Oči mu vyliezali zjamôk. Dusil sa, no nedokázal stým nič spraviť. To prašivé zviera ho rozpučí ako žabu. Kašľal azúst mu po brade stekali dojčenské sliny. Lúčil sa sosvetom. Začalo sa mu černieť pred očami, obrysy sa zlievali vmnohofarebné jazero tekutiny.

Poslednýkrát sa posnažil ovyslobodenie ztoho démonického zovretia. Ana jeho údiv sa mu zdalo, že stisk povolil. Trochu sa nadýchol askutočne!

Šlo to!

Vsal do seba záchrannú spŕšku vzduchu, ktorá mu okamžite rozpumpovala krv vžilách. Navrel svaly na prsiach aruky monštra zasa mierne povolili.

Netušil, koľko rebier môže mať prasknutých.

No iste mnoho.

Aj keď sa neustále snažil kopať nohami či zakliesniť ho nimi, nešlo to. Vôbec. Bol veľmi zdatným, neľútostným protivníkom. Hoci Tomáš nikdy nebýval nejakým „tintítkom“, vedel, že tu narazil na nepriepustnú skalu. Havran akoby odmalička bojoval varéne či nejakej MMA klietke.

Dostal ho do takej páky, zktorej vyplývalo iba jediné východisko. Smrť. Potupné skonanie.

Avšak teraz sa zdalo, že sa stal zázrak askutočne popúšťa. Práve vtedy, keď sa už-už lúčil so všetkým, čo odmala poznal. Nakoniec stisk príšera úplne uvoľnila aodskočila dozadu. Až teraz si mohol všimnúť, čo sa vlastne stalo...

Že za ňou stojí jeho brat avrukách zviera veľké smrekové brvno, ktoré bolo na konci označkovanékrvou.

Takže to onzaútočil na Havrana aprerušil jeho vražedné zovretie! Havran nenávistne zasyčal, chvíľku akoby dumal nad tým, či sa opäť na jedného znich nevrhnúť, no napokon si celú záležitosť rozmyslel aaj spoletujúcim obrovitým krkavcom sa vydal po štvornožky smerom kvýchodu. Predtým ako opustil stodolu, stihol sa ešte pristaviť pri múkajúcej ana reťazi sa trhajúcej krave ajediným rýchlym úderom prstov jej nenávistne preťal hrdlo.

Akoby bolo zpapiera. Vytryskla zneho krv azviera spadlo na kolená, pričom zaryčalo hrôzou.

„Sviňa!“ počul Tomáš, ako Rišo zasyčal, no to už mu opätovná dávka kyslíka trochu zatopila vhlave. Akosi malátnel, zrazu znovu ucítil všetku ohromnú bolesť zo zranení, ktoré mu ten podliak spôsobil, až napokon logicky privrel oči azamdlel.

Prebudil sa až vo svojej izbe.

Teda vizbe, ktorá patrila aj Rišovi, no on, ako starší arozumnejší, sa cítil byť jej nemenovaným vládcom. Rišo mu neodporoval. Beztak by mu fyzicky nemohol konkurovať. Aj keď bol plecnatejší atlstejší.

Ležal zababušený až po krk vperine avústach mal nehorázne sucho. Premkol ho pocit, akoby mal celé ďasná adutinu potiahnuté hustým lepidlom. Vkrku ho nepríjemne pálilo, takisto pupok horel vjednej vatre. To boli miesta, do ktorých mu ten krivý sviniar zahryzol. Dopekla! Aby od neho ešte nedostal nejakú besnotu!

No najväčší bôľ sa rozhostil vzlomených rebrách. Celý hrudník mal nepríjemne stlačený avpadnutý. Vedel, že je to dôsledok dodrúzganých kostí. Vpodstate sa momentálne cítil úplne nefunkčne. Bezvýznamne! Odrazu začul tlmený šuchot.

„Si hore?“ ozvalo sa na druhej strane izby, vnedohľadne, keďže mu zavadzala nababušená perina.

Hlas sa okamžite zhmotnil. Rišo už aj stál na kraji peľasti aostril naňho zrenicami.

„Som!“ odvrkol neprívetivo Tomáš. Ešte stále bol na súrodenca napaprčený kvôli jeho stupídnemu vpadnutiu do stodoly. Veď ak by tak nespravil, všetko mohlo dopadnúť pozitívne akripel by už dávno ležal vmŕtvolnej póze. No teraz tu polihuje askapína práve on! Možno je zázrak, že vôbec prežil!

„Si naštvaný, že som to prekazil, čo?“ akoby Rišo čítal jeho úvahy.

„No, to by si nemal! Ty si ma oklamal, že ma počkáš, apritom si vtrhol dovnútra úplne sám!“ zvýšil tón hlasu na karhavý. „Ak by si tak nespravil, nemusel som tam vpadnúť práve vnajlepšom! No, čo už! Ale nakoniec som ťa aj tak zachránil.“

Tomáš chcel okamžite oponovať azahrnúť ho prietržou logických argumentov, zdôvodnení anadávok, no napokon ubral na plyne avyšumel.

Brat mal predsa vmnohom pravdu! Len to nechcel vidieť. Teraz, zranený ataký slabý, si to konečne uvedomil. Nemal do toho ísť osamote. Richard netušil, čo sa vnútri deje. Vlastne ani nemal ako.

Mohol by ho ešte zahrnúť výčitkami anezmyselnou nenávisťou, ale to nechcel. Aj tak bol na podobný verbálny súboj príliš slabý.

„Asi máš pravdu,“ zamrmlal arýchlo pozrel von oknom, nech nezbadá jeho duševný zmätok.

Rišo na moment stíchol. Pravdepodobne podobnú reakciu nečakal. Izbu vyplnilo hojivé ticho, no mladší zbratov sa napokon ozval.

„Musíme ťa dostať do nemocnice. Nie je to dobré! Rana na krku už nekrváca, mamka ti to zastavila, no bolo by sa na to treba pozrieť. Arebrá máš určite zlomené. Možno aj iné kosti.“

„Viem,“ ihneď odsekol Tomáš. „Asi by som mal. Nechcem byť kalika ako ten hnusný podliak, čo nám nedá pokoj! Krava je mŕtva, čo?“ zabodol doňho pichľavé okále.

Rišo len prikývol.

„Áno, vykrvácala. Ten sukin syn sa ešte zastavil pri vchode ausmieval sa na mňa. Len tak... celý krvavý aškaredý ako starý patizón. Iba tam tak civel anapokon zdúchol aj stým jeho poondeným vtákom!“

„Kriste!“ vzdychol si nemohúco Tomáš. „Čo je to za beštiu, keď nám nemôže dať pokoja? Viem, že sme tu široko ďaleko len my, no itak. Myslíš, že narušujeme jeho teritórium?“

Rišo sa poškrabal po temene.

„Tiež som nad tým premýšľal, ale netuším. Akoby nás nenávidel. Jednoducho si vybíja zlosť! Aspoň mi to tak príde. Prečo nezabije aj nás? Pokojne by mohol!“

„Aby sme zatiaľ trochu trpeli?“ zauvažoval jeho súrodenec.

„Pravdepodobne! Jednoducho mu vadíme! Inak by nás zmárnil. Videl si, že je silný. Ato poriadne.“

„To je. Dolámal ma ako nejakého dreveného koníka!“ vyprskol neveriacky nad vlastnou bezradnosťou askoro nulovou nebezpečnosťou.

„Ale ty si ho dosť pekne ovalil!“ pokračoval uznanlivo.

„To hej! Podarilo sa mi!“ Rišo sa pyšne uškrnul amysľou sa vrátil nazad do zatuchnutej budovy, kde jeho brat zvádzal súboj oholý život. Striaslo ho iteraz. Ten zápach potu, krvi, zvierat aich zaschnutých výkalov... Ten sálavý smrad blížiacej sa skazy vňom zanechal nezmazateľný dojem. No najmä si vryl do pamäti neľudský pohľad Havrana, ktorým ho počastoval, keď narýchlo uháňal preč. Akoby vňom zosobnil všetko, po čom tak diabolsky túžil. Smrť, zahanbenie, pomsta aláska knekonečnej morbídnosti. Nechápal to. No zdalo sa mu, že tým pohľadom mu nechával jasný odkaz.

Ja sa vrátim! Abude to ešte omnoho horšie!

„Kde je matka?“ vyrušil ho zo zasnenia Tomáš aosekundu bolestivo zastonal.

„V kuchyni. Chceš nejaké sedatívum? Čosi od bolesti? Čakáme na Paľa zBieleho Potoka. Odvezie ťa do nemocnice.“

„Prečo on? Nemohli ste zavolať sanitku?“ zadivil sa nepaprčene Tomáš.

Rišo pokrčil ramená.

„Matka vravela, že to tak bude lepšie. Nech sa ako rodina podržíme. Ako vždy.“

„Keď tu nie je otec, pomôže nám asi iba Paľo. Možno má pravdu,“ rezignoval zchvíľkovej nadurdenosti. „Dúfam, že sa dám rýchlo dokopy. Ktovie, či tá sviňa zasa nepríde!“

„Ktovie. Ale už vieme, že mu dokážeme ublížiť. Apravdepodobne nás zabiť nechce. Aspoň zatiaľ! Uvidíme!“

„Len matka sa mi zdá akási divná, nie? Vždy, keď sa oňom bavíme, akoby spätkovala avyjadrovala sa až príliš stručne.“

„Čože?“ Rišo nechápavo nadvihol obočie. „To sa mi teda vôbec nezdá.“

„Rišo, ty si bol vždy slepý. Veď je to úplne očividné! Skús sa trochu lepšie prizrieť auvidíš, že keď sa jej niečo presnejšie opýtaš, otáľa sodpoveďou, akoby sme sa bavili onejakej rakovine!“

„A nie je ten netvor rakovine podobný?“ zakontroval Rišo avočiach sa mu zablyslo, keď mu Tomáš oznámil, že jeho zrak pravdepodobne potrebuje prešetrenie.

„Rakovine? Havran? To hej. Je to taký tumor našej rodiny, to si sa celkom trafil!“ energicky zvýšil hlas, no ihneď zvraštil tvár do bolestivej grimasy, pretože bôľ sa prihlásil do rozhovoru intenzívnymi impulzmi vo všetkých dochrámaných častiach.

„Nevšimol som si, že by bola nejaká divná. Jednoducho ju to morí, má to už beztak ťažké. Keď nás otec opustil, skoro sa zbláznila. Ateraz ešte toto? Nečudujem sa, že sa jej otom nechce baviť. Ty hej?“ Rišo hľadal všetky rozumné argumenty na obhajobu vlastnej tézy aaj samotnej matky.

Prišlo mu to hnusné ahrubé, aby ju Tomáš obviňoval znejakého tajného sprisahanectva abohvie ešte čoho. Len kvôli tomu, že sa sem-tam tvári tajnostkársky. Vôbec by jej nezazlieval, ak by ozlovestnom tajomstve ich domu apriľahlých lokalít, prípadne ich samotných, absolútne nediskutovala.

Znenazdajky ich však prekvapila hlavná postava rozhovoru... Matka. Vtrhla dnu avrukách zvierala hrniec, plný vychladnutého, vylúhovaného rumančeka, takisto bielu handričku.

„Ty už si hore? Bože!“ zaúpela, keď zbadala žmurkajúce, no unavené synove oči. Tomáš na ňu iba prekvapene hľadel anapokon sa pokúsil slabo usmiať. Podarilo sa.

„Som! Ale všetko ma bolí ako čert!“ oznámil jej to, čo už asi samotná veľmi dobre vedela. Zrazu sa cítil akosi previnilo za to, že matku vôbec zniečoho obvinil, no ten konkrétny pocit ojej čudesnom postoji kHavranovi ho hlušil už dlhšiu dobu. Nedal sa len tak ľahko odstrániť.

„Ani sa nedivím, chúďa!“ pohladila ho po čele ahneď aj opáčila, či nemá horúčku. Zdalo sa, že telo síce sneduhmi bojuje, no zvýšená teplota sa zatiaľ nedostavila.

„Rišo vravel, že si bojoval ako lev! Radšej si mal utiecť, hlupák,“ nežne mu vynadala, hoci jej oči sa vyplnili žiaľom astarostlivosťou ozdravie najstaršieho dieťaťa. Jeden zposledných drahokamov, čo jej ostal.

„Nedalo sa. Ale skoro som ho zabil!“ pochválil sa zachrípnuto. Marilo sa mu, že námaha, potrebná na vyrieknutie každého slova, je čoraz bolestivejšia aistým spôsobom lokálnejšia. Veľmi sa mu konverzovať nechcelo.

„To je jedno, aj tak si náš hrdina! Zachránil si nás!“ pyšne zaťala čeľuste.

„Rišo si to ale nemyslí,“ podpichol Tomáš brata. Ten sa sprvoti zatváril rozhorčene, no ihneď naznačil mimickým svalom, aby sa vrátili do stoickej polohy, takže nedal najavo vnútorné pochody.

„Myslí-nemyslí, viem iba to, že si tam nemal chodiť sám anebyť mňa, neprežil by si,“ dodal pokojne.

„V tom má zasa Rišo pravdu,“ pritakala matka. „Bola to od teba nerozvážnosť najhrubšieho zrna, ale som šťastná, že žiješ!“

„Škoda, že som tú ohavu nezahlušil,“ precedil Tomáš pomedzi zuby, akoby len sám pre seba, no očkom pritom pozoroval práve mamu. Ako sa zachová? Ako zareaguje?

„Škoda,“ hlesla, ale ihneď, akoby chcela uhnúť okolitým pohľadom, pozrela smutne do okna, smerom na čierny les.

„Chcela by si, aby som ho zabil?“ spýtal sa už úplne na rovinu, až naňho Irena Rúčková prekvapene fľochla očami avtedy si všimol, že má kútiky zmáčané drobučkými slzami. Nerozumel však prečo.

„Načo sa ma také veci vôbec pýtaš?“ udivene zdvihla tón hlasu.

„Pretože som neistý.“

„V čom akože?“ reagovala popudene.

„V tom, či naozaj chceš, aby ten tvor od nás navždy odišiel. Niekedy mi to pripadá, že sa ho nejakým divným spôsobom zastávaš!“ odhodlal sa konečne matke vyklopiť všetko, čo ho kvárilo.

„Ja?“ pichla si ukazovákom rovno doprostred pŕs. „Ja že sa ho zastávam? Čo je to za sprostosť? Akto vás bol akože zavolať, že je už vstajni? Há?“ pajedne stiahla obrvy azamračila sa.

„Ty... To ti vôbec neberiem! No musela si vedieť, že sa to aj tak neskôr dozvieme, nie? Ktosi by si azda čosi všimol. Len sa mi tak trochu marí, že ho nejakým spôsobom ignoruješ alebo čo! Aj keď nás trýzni už bezmála dva roky!“ na moment sa odmlčal, pretože bolesť na krku mu nedovolila priviesť ďalšiu myšlienku do hustnúcej atmosféry.

„Milý Tomáš! Určite by ste nič nezbadali, tak si láskavo podobné nezmysly schovaj za klobúk! Veď fúkalo ako pominuté! Nič na tom nie je pravda! Len sa bojím, aby sa nerozčertil ešte viac! Neviem ani, čo je to za tvora! Nechcem, aby vám ublížil, do kelu! Avôbec. Prišla som ti prečistiť rumančekom rany, tak sa dajme rovno do toho. Také sprostosti tu nebudem počúvať! Aochvíľku aj tak dôjde Paľo zdola. Povezieme ťa pekne do špitálu!“

Tomáš, vediac, že asi mierne prestrelil, vykresal chápavý výraz aznížil tón hlasu do previnilejšej polohy.

„Dobre, veď ja sa tu nechcem hádať! Hovorím len, že sa mi tak zdalo. Viem, že máš onás strach, veď si naša matka.“

„Tak už aj budeš vedieť, že to je tá najväčšia hlúposť!“ rezolútne vydala posledný dekrét. „A teraz ukáž! Musím ti to dobre prepucovať! Kým pôjdeme preč!“

Tomáš sa radšej odmlčal. Videl, že matka horí ostrým vnútorným hnevom. Vždy to spoznal podľa jej rumelkových ušných lalôčikov. Akoby občas jediné vypovedali ojej interných pocitoch apreskakujúcich emóciách.

Schytila handričku, poriadne ju namočila do rumančekového odvaru apotom mu šikovne odlepila náplasť zkrku, pričom sa zatvárila pozitívne.

„Vyzerá to už lepšie. Rana až tak nekrváca ato je hlavné! Ale doktori ťa aj tak musia prezrieť, možno aj zašiť! Urobiť testy! Inak sa nedá!“ vyhodnotila jeho zdravotný stav promptne.

„To som rád! Ten hajzel má zuby ostré ako ihlice,“ zašomral Tomáš, pričom trpel, kým mu opatrne zmočila miesto zahryznutia hnedastou tinktúrou. Rumančeková aróma ho zatiaľ vypĺňala pokojom amelanchóliou. Vždy naňho dokázala podobne vplývať aobkolesiť ho nezameniteľným pocitom bezpečia.

Zrazu všetci natrčili uši dole, kprízemiu.

„Ujo Paľo je tu!“ ozval sa Darinin piskľavý hlas.

„Povedz mu, nech počká! Už ideme!“ zahulákala matka aokamžite urýchlila činnosť.

„Dobre! Prečistím ti iba krk. Ostatné už spravia kompetentní,“ konštatovala, pokiaľ sa venovala čerstvej rane.

„Hlavne nech ma dajú čo najskôr do poriadku. Na lehátku vnemocnici sa aj zbláznim!“ Tomáš sa zatváril totálne otrávene.

„Musíš sa preliečiť. Toto by som ja nenapravila. Ak sa ti niečo zle zrastie, budeš na tom ešte horšie ako predtým. Neboj sa, Rišo mi okolo statku pomôže!“ pozrela na mladšieho syna, opierajúceho sa po celý čas oroh postele.

„Nie je problém!“ zatváril sa odvážne. „Budem to mať pod kontrolou. Aj tak sú teraz prázdniny.“

„Aj jeho?“ Tomáš sa spýtal, akoby len tak, medzi rečou, akývol hlavou smerom kobloku.

„Aj jeho, čo sa bojíš!“ Richard mávol rukou aočami preskakoval raz na matku, raz na neveriacky sa tváriaceho brata.

„Myslím si, že sem po čase prestane chodiť ajednoducho nám dá pokoj. Nabaží sa našej spoločnosti. Nájde si iné obete,“ zaujal svoje stanovisko rozhodný rodič.

„Čože? Nechá nás? To pochybujem!“ ihneď posmešne reagoval Tomáš. „Práveže sa mi zdá, že už začal útočiť aj na nás samotných, ikeď sme doteraz boli akoby pod plášťom ochrany! Aže prejde kiným? Veď vokolí sú salaše so stádami oviec– ačo viem, nikdy pri nich nebol. Vedia, či im zamordovali zviera vlky alebo medveď. Rozoznajú to ačo som zistil, nikdy si nemysleli, že by to mohlo byť čosi iné! Napríklad tento nečlovek!“

„Dobre, dobre! Upokoj sa!“ spevneli Irene Rúčkovej črty tváre. „Všetko sa nejako vyrieši, len nepanikárme, dobre?! Teraz ti pomôžeme aodvezieme ťa klekárovi. Dúfam, že toho nemáš zlomeného až príliš! Asalašníci tiež nemusia vedieť všetko, hej?“

Do izby sa vovalil silnejší chlap, ktorý mohol mať okolo tridsiatky, no husté strnisko abokombrada zneho na letmý pohľad robili odosť staršieho či vyzretejšieho muža. Na hlave mal nasadenú pohúžvanú šiltovku, na nohách obuté nie práve najčistejšie pracovné topánky aoblečený bol vzelenohnedom komplete, aký nosievajú lesníci či robotníci pracujúci sdrevom vhore. Na pravom líci sa mu tiahla dlhá ružová jazva, ktorá na prvé pozorovanie pôsobila, akoby sa mu pravý kútik dvíhal vyššie, do akéhosi škodoradostného úškrnu.

Bratranec Paľo.

Všetci ho volali iba tak, mnoho ľudí ani len netušilo, aké je jeho ctené priezvisko. Svoje znamenie vpodobe jazvy oficiálne vysvetľoval tak, že ho vlese napadol rozzúrený jeleň, no mnoho obyvateľov Bieleho Potoka či Vlkolínca malo svoju... onakvejšiu pravdu.

Paľo si rád vypil. Jeho slabosť pre pálenku či dobré vychladené pivko bola už na okolí legendárna, takže podobný nešvár okolo žijúci ľud pripisoval skôr nejakému fyzickému incidentu, než jeho eposu sagresívnou zverou.

Tak ako teraz.

Tomáš prikývol.

Kto ho však vie?

Zničí ho!