Venovanie

Knihu venujem všetkým ľudom, ktorí pri mne stáli od jej začiatku a podporili každý môj úplne šialený nápad (pretože takých mám veľa).

A tým, ktorí do nej prispeli svojimi zážitkami, životnými múdrosťami a skúsenosťami.

Remi Rychtaříková

Nadovšetko 

(ukážka)

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Remi Rychtaříková, 2015
© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2015
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Cover © Marenčin Media, 2015
Design © Marta Blehová, 2015
Jazyková úprava Sylvia Sachs
475. publikácia, 1. vydanie
ISBN 978-80-8114-503-2 (brož.)
ISBN 978-80-8114-504-9 (ePub)

PROLÓG

„Vyzeráš super, neviem, čo stresuješ. Poď,“ chytil ma za ruku a doslova dovliekol do reštaurácie, kde nás usadili za veľmi pekne prestretý stôl.

Ako som tak sedela, nedalo mi to, som predsa žena, čakala som, že v šampanskom prehltnem prsteň, no nič také sa neudialo, debata bola po chvíľke oveľa odľahčenejšia a ja som už nemala ani trému, že som sa ocitla niekde, kde vôbec nepatrím. Je síce pravda, že veľa mladých ľudí okolo nás nesedelo, ale tiež je fakt, že priemerný Parížan asi nemá dvesto eur za menu pre jednu osobu.

„Je to asi najkrajší hotel, v akom som za celý svoj život bol, chcem ti ho ukázať. Spolu s celým Parížom,“ začal mi Adam hovoriť tesne potom, ako sme sa najedli a nasadli do opäť pristavenej limuzíny a tá nás odviezla pred Eiffelovu vežu. To sa asi dalo čakať.

Žeby ma chcel predsa len požiadať o ruku?

Predsa len?

Hovorí sa, že pokiaľ od života nič neočakávate, nemôžete byť sklamaní. Najväčšie sklamania pochádzajú z najväčších nesplnených očakávaní. Tak prečo teraz očakávam?

1.

Dnes nebude dobrý deň, ozvalo sa v mojej hlave, len čo som uvidela displej svojho mobilu, ktorý zúrivo vibroval a svietilo na ňom otcovo meno s našou spoločnou fotkou. Určite mi ide vynadať zato, koľko peňazí sme so Zoey minuli večer v meste. Zdvihla som mobil, vyčerpaná z predchádzajúcej noci. Začínam mať pocit, že žúrovanie už nie je pre mňa. Každé ráno sa cítim, akoby ma prešiel vlak metra a ústa mi hrozne páchnu, keďže posledné, na čo mám energiu, je umývať si zuby, keď konečne vyleziem z taxíka.

„Áno, oci?” rukou som si žmolila oči, aby som ich vôbec udržala otvorené.

„Mia, kedy sa mieniš dovaliť domov? To čo má byť, že máš zase moju kreditku v New Yorku?” jeho hlas znel veľmi nahnevane.

„Prepáč, ja som myslela, že môžem… Veď sme sa rozprávali, že…” začala som koktať. Cítila som, ako sa mi adrenalín vlieva do organizmu.

„Nie, nič sme sa nerozprávali. Jasne som ti povedal, choď si kam chceš, ale zaplatíš si to zo svojich peňazí! Fakt si ma teraz nasrala! Ja prídem po týždni z Moskvy a moje decko je niekde vo svete s mojou kartou! To je vrchol!”

„Prečo si zrazu taký nepríjemný? Chápem, že ťa to nahnevalo a prepáč, ale vážne sme sa nepochopili. Vrátim ti to, čo tu miniem.” Veľmi dobre som vedela, aké je trápne, keď táto veta zaznie z mojich úst. Všetci na svete vedia, že nemám svoje vlastné peniaze, len tie od neho.

Ale jeho prehnaná reakcia ma šokovala. Vždy mám predsa jeho kartu.

„To by som prosil! A láskavo sa neopíjaj, máš ešte stále len osemnásť rokov, neviem, kde si tieto spôsoby videla. A minúť štyristo dolárov za noc v bare tiež nie je v tvojom veku normálne!”

Jasné, Mia, nabudúce plať keš! Bože, taká primitívna chyba.

„Máš pravdu…” zahrala som, aby mal pocit, že má opäť pravdu a ja som ten idiot. Nech má radosť.

„A vráť sa čo najskôr. Už ma tvoje flákanie sa nebaví a, okrem iného, doma máme problémy vo firme, keby ťa už konečne zaujímalo aj niečo iné než žúrky a chlapi! Už nemám prachy na sponzoring tvojich činností!” Po veľmi dlhej dobe som ho počula takto kričať. Keď otec s jeho hrubým hlasom vybehne na človeka, každý sa zľakne. Musí. Ide z neho obrovský rešpekt. Keby som ho nepoznala, rozplakala by som sa.

„Aké problémy zase?“ opýtala som sa a pohľad upriamila na svoju krásnu kamošku, stojacu vo dverách. Zostala na mňa zvedavo zízať, čo sa deje. Zahnala som ju rukou, aby odišla.

„Hudák sa ma snaží vysáčkovať z firmy. Najlepšie je, že mu to zatiaľ ide dokonale. Tak sa zober a príď domov. Obávam sa, že nebudem mať ani peniaze na to, aby som platil Erikovi školu. Mohla by si mu dať vedieť, nech príde tiež čo najskôr domov? Musíme to vydiskutovať.”

Bože, jasné. Môj veľký brat. Tak toho porazí. Oxford je pre neho všetko. Čo bude robiť, veď je v predposlednom ročníku.

Môj dokonalý brat.

„Okej, samozrejme, zavolám mu,” súhlasila som bez odporu.

„Ok, kedy mieniš prísť ty? O chvíľu ti začína škola, ak ťa to netrápi.”

„Pozri, letenky máme zabúkované o týždeň, nebudem už rohadzovať, ale potrebujem tu ešte so Zoey zostať a prečistiť si hlavu…” pri poslednej vete mi hlások klesol na bod mrazu. A otec dobre vedel prečo. Môj posledný rozchod bol strašný zabijak a v skratke, úprimne povedané, som rada, že žijem. Práve preto som sa vydala bezhlavo opíjať sa do New Yorku, len v tomto meste dokážem na všetko zabudnúť a nič neriešiť.

„Ja to chápem, ale nie si ani prvá, ani posledná baba na svete, čo sa vyrovnáva s rozchodom. Keby každý mal po rozchode zdrhať na iný kontinent, boli by sme miliardári, lebo by každý potreboval letenky.”

Trocha sarkazmu môjho otca nikdy nezabilo. A samozrejme, že do môjho problému musel zahrnúť svoju leteckú spoločnosť. Inak by to nešlo, rovnako ako posledných skoro devätnásť rokov môjho života, všetko sa točí okolo nej.

„To áno. Už som v pohode,” zaklamala som.

„To som rád. Tak si to ešte uži v tom veľkom jablku a príď oddýchnutá domov.”

„Dobre, už sa na vás teším,” zaklamala som opäť. Nemala som sa na čo tešiť. Bývať na striedačku s rozvedenými rodičmi nie je vôbec jednoduché, najmä ak ani jeden z nich nenašiel po rozvode ďalšieho partnera a len frfle, čo by od svojich neexistujúcich polovičiek očakával. Navyše, ak k tomu pridám aktuálny problém straty príjmov v domácnosti, asi sa sama zbláznim.

Zoey sa opäť nanominovala do dverí a spustila:

„No vysvetlíš mi už, o čom si sa desať minút vykecávala?”

„Oco volal,” utrúsila som zdeprimovane.

„No aaa?” zapozerala sa na mňa svojimi obrovskými zelenými očami.

„No, okrem faktu, že ma dodrbal, ako môžem míňať jeho peniaze bez dovolenia, mi veľmi milo oznámil, že ho asi vydrbú z firmy, takže neviem, čo budem robiť. Presne toto som teraz potrebovala.” Nemalo zmysel jej klamať, tak som ihneď vyšla s farbou von.

„Hm, milé. A ako ho môžu vyhodiť z vlastnej firmy? To nie je možné, na to sú zákony a právnici.”

„Nie je to nemožné. Spoločník napísal na otca falošnú zmenku v hodnote dvoch miliónov eur a drzo mu navrhol, že ak dobrovoľne odíde z firmy, nechá to tak. Ale chce stopercentný podiel. Však načo si deliť zisk fifty-fifty, keď netreba.”

„Ako sa dá urobiť falošná zmenka? Ako dlho o tom už vieš?” vyzvedala moja celoživotná najlepšia kamoška a sadla si ku mne na posteľ.

„Sfalšovali podpis. A to dokonale, plus má veľa známych na súdoch. A viem to už nejakú dobu, nevedela som, že to bude až také vážne, myslela som, že keď o tom nebudem hovoriť, problém nebude existovať.”

„Hmm, chápem, že si to nechcela riešiť, ale mne si to povedať mala. Uľavilo by sa ti. To preto si posledné dni taká nesvoja?” smutne na mňa pozrela a pohladkala mi vlasy.

„Tak trochu… Čo budeme dnes robiť?” zmenila som tému, nechcela som dokola riešiť to isté, najmä keď to nič nemenilo.

„A nemusíš ísť skôr domov?” Zoey sa očividne zmena témy nezdala adekvátna.

„Nie, povedala som mu, že tu zostaneme, keďže sú už aj ubytko, aj letenky zaplatené.”

„To je fakt. Bola by to blbosť.”

„Tak? Čo dnes navrhuješ?”

„To závisí od toho, či chceš alkohol a drogy, alebo samotu a pretriediť myšlienky.”

Len čo mi položila túto otázku, prišlo mi zle. Naši majú pravdu. Som nanič. Nepodarený jedinec oproti môjmu skoro dokonalému bratovi. Celý život viem len rozhadzovať nezarobené peniaze, na rozdiel od neho, veľkého oxfordského študenta. Bola som ticho, nevedela som, ako mám reagovať. Vnútorný hlas na mňa kričal, aby som sa spamätala a konečne riešila svoj život.

„Halóó. Niečo sa ťa pýtam.”

„Ja neviem... Nechcem byť ďalší večer zhúlená a opitá niekde v meste. Ráno mi je zle a potom sme zbytočne celý deň v izbe. Chcem si to tu trochu užiť.”

„Dobre, tak nákupy! Vybavené! Čo si oblečieme?” hyperaktívne zajasala. Ak je niekto, kto miluje nákupy viac než ja, je to práve Zoey.

„Zoeys, počúvala si ma, že nemôžem míňať peniaze? Ale pôjdem s tebou.”

„Ale, Mia, prestaň, ja ti požičiam peniaze.”

„Tak to absolútne neprichádza do úvahy.”

„Ale áno a nediskutujem. Obleč sa.”

Oponovať sa mi nechcelo, a tak sme sa po dvoch hodinách chystania konečne vybrali nakupovať.

Po ďalších troch nekonečných hodinách, keď si Zoey vyskúšala hádam tristo Gucci nohavíc, konečne našla jedny, ktoré jej sadli.

„No čo myslíš? Nemám veľký zadok?” spýtala sa ma v kabínke a neustále sa obzerala v zrkadle.

„Ako môžeš mať veľký zadok, keď je tvoja konfekčná veľkosť tridsaťštyri?” poznamenala som mierne podráždene, lebo takéto otázky som neznášala. Čo mám hovoriť na svoj zadok ja, keď nosím nohavice o dve veľkosti väčšie ako ona?

„Dobre, dobre. Ja len, že si naň nevidím.”

„Je to super, len už poď. Porazí ma tu.”

2.

„Tak toto bola šupa! Takto dobre som asi ešte nikdy v živote nič nekúpila,” chválila sa Zoey a tvárila sa, akoby práve dostala Nobelovu cenu za módny objav roka. Popritom hrdo pozerala na blok z obchodu.

„To je fakt, kto by kedy povedal, že Gucci bude mať také lacné rifle,” poznamenala som ironicky.

Ona to nepochopila.

„Čo rifle, ale tá kabelka! Ach! Nemôžem sa dočkať, keď si ju dám! Mala si si aj ty niečo kúpiť, Mia.”

„Nič sa mi tam nejako extra nepáčilo. Nemôžem si pomôcť, chceš ísť ešte do toho Vuittona?”

„No jasné, keď sme už tu.”

Zabočili sme doprava smerom k najluxusnejšiemu obchodu, teda okrem Versaceho, samozrejme. Predajňa bola nenormálne nablýskaná a už som len videla, ako Zoey bezhlavo páli dovnútra.

„I just love this one!” skríkla na celú predajňu. A schmatla do ruky veľkú modrú kabelku s LV nápismi. Každý sa na nás otočil, začala som sa smiať.

„Takú istú máš teraz.”

„Čo si, táto je väčšia a je aj crossbody. To je must-have, Mia.”

„Oukej, keď v tom vidíš rozdiel,” dopovedala som a zamierila k peňaženkám. Nejakú malú by som si predsa len mohla kúpiť, rozprávala som sa so sebou v duchu a prepočítavala zostatok na svojom bankovom účte.

„Chceš novú peňaženku?” zastala pri mne Zoey, no už držala v rukách aj šál. Neustále sa nám plietli pod nohy predavačky. Nechceli pochopiť, že Zoey si svoj nákup rada podrží aj sama. Ako decko. Ale aspoň sa na nič nehrala ako ostatné paničky.

„Asi áno.”

„Tak potom ti odporúčam túto,” ukázala prstom na nádhernú čokoládovú peňaženku,” najnovšia kolekcia, vyšlo to len minulý týždeň.“

Aj cena bola tomu uspôsobená. Fu, tisícdvesto dolárov. To je už vážne dosť. Ale okej, čo tam po tom, keď prídem domov, tak si určite veľmi dlho nič nekúpim.

„Berieš?” otočila sa na mňa zvedavo.

„Hej.”

Síce mi na účte zostane už len päťtisíc a z toho tri budem musieť vrátiť otcovi, no neriešila som.

„Dobre robíš, je super. Ja by som ju tiež brala, keby som si nekúpila tú Pradu.”

Zaplatili sme a konečne nasadli do taxíka. Takto ma už nohy dávno neboleli.

Pokúšali sme sa presne určiť miesto nášho hotela zjavne novému taxikárovi, Iráncovi, ktorý mal príšernú angličtinu a vôbec nám nerozumel.

„Dnes už asi nič nezvládnem, išla by si večer aj sama?” opatrne som sa Zoey opýtala a vyvalila sa na posteľ.

„No uvidíme, ja sa idem tešiť.” Zaviazala si krásne blond vlasy do copu, navliekla na seba tepláky a vrhla sa na tašky.

„Dobre, ja idem spať, nič sa mi nechce.”

„Jasné, choď. Prinajhoršom zavolám sesterke, či nevybehne niekam so mnou, predsa len by som jej mala zavolať, keď sme už tu.”

YES! bolo prvé, čo mi v hlave napadlo. Nepoznám nikoho otravnejšieho, ako je Jenna, americká sesternica Zoey, ktorá je snáď ešte viac rozmaznaná ako Paris Hilton. Nepočula som o niekom, kto by mal okolo mňa toho viac než ona. Neustále sa chválila fotkami zo žúriek s Trumpovou, Bloomom, dokonca raz bola na after party po Oscaroch, kde balila Bradleyho Coopera. Mala som jej preafektovaného hlasu plné zuby a posledné, na čo som momentálne mala náladu, boli jej príbehy. Nechcela som si to pripustiť, no stále viac a viac sa mi prehrávali v hlave otcove slová.

„Dobrý nápad,” poznamenala som, akože so záujmom.

„Hádam nebudeš ľutovať, že si ostala v izbe sama.”

„Dnes to vážne prežijem.”

„Okej, ja idem do sprchy, nech nie som taká ulepená.”

Aj ja som bola celá spotená, toto leto bolo v New Yorku extrémne teplo, vždy som sa sem tešila, pretože tu počasie bolo o niečo normálnejšie než doma. No dnešný deň nebol ten prípad. Premýšľala som, ako stráviť dnešný večer osamote. Do úvahy v podstate prichádzala len jedna možnosť, vzhľadom na to, že skutočne nemám guráž sama chodiť večer po Manhattane. Tak zostanem tu a pozriem si nejaký film.

Ráno som rozlepila oči a unavene blúdila zrakom po celej izbe, či náhodou nenájdem Zoey. No márne. Samozrejme, že zostala žúrovať až do rána a prespala u Jenny. V mobile som našla pár nečitateľných sms typu: som okej, nebudem spať doma, doobeda som na izbe a dáme obed.

Obed sme, samozrejme, nemali, keďže ešte poobede nevládala poriadne chodiť. Po niekoľkých hodinách mi to ale nedalo, tak som sa začala vypytovať, ako teda prebiehal včerajší večer.

„No povieš mi už konečne, ako včera večer bolo?” posadila som sa k nej na posteľ a hladkala jej vlasy. Očividne jej bolo veľmi zle, ani sa len na mňa nepozrela a hlavu mala zarazenú do vankúša.

„Ani sa nepýtaj. Je mi strašne zle.”

„To vidím. Mám ti niečo priniesť?”

„Ja som taká krava.”

Absolútne som nerozumela jej poznámke, nevedela som, či má zmysel zisťovať niečo viac, no za pokus to stálo.

„Prečo by si bola krava?”

„Nespala som u Jenny.”

„Čo? A kde potom?”

„No, stretli sme partiu fakt brutálnych chalanov...”

Viac ani hovoriť nemusela.

Bolo mi to jasné.

„Ježiš,” bolo celé, čo zo mňa v danom momente vypadlo. Jednorazovky som fakt nikdy neuznávala, z toho má človek len stres, či niečo nedostane, a kvalita sexu je poväčšine na bode mrazu.

„Ty sa teraz na mňa asi budeš pozerať inak, že?” začala fňukať.

„Nie, zlatko, to vieš, že nebudem. Každý raz za čas urobíme poriadnu blbosť.”

Vedela som, o čom hovorím, sama som ich narobila neúrekom. Bývalého priateľa som podviedla s prvým frajerom, pretože som k nemu stále prechovávala city. Maximálne sa mi vypomstilo staré známe: Ak nemáš ukončený jeden vzťah, nehrň sa do ďalšieho. Ale to by ste sedemnástke vysvetľovali len veľmi ťažko. Prvá láska je tá epická a človek má skutočne pocit, že bude trvať večne. No vtedy prišiel Roman. Úplne znenazdania, všetko bolo pekné, síce nie osudové, no konečne žiadna dráma, a aj tak som mala potrebu to pokaziť. Preto teraz sedím v cudzej krajine na hotelovej posteli a ukľudňujem kamošku. Story môjho života.

„Ja viem... Ale som zo seba sklamaná. Len som vážne nešťastná. Z toho, ako si nedokážem udržať vzťah.”

„Nikdy si mi o tom nehovorila.” Bola to pravda. Citové výlevy sme vážne nemali rady. Ani jedna, ani druhá.

„Viem. Asi som mala,” dokončila a opäť zarazila hlavu do vankúša.

„Asi. Nato sú kamošky, tak odteraz už budeme diskutovať o všetkom, čo budeme mať na srdci?”

„Jednoznačne.”

„Dáme na to ukazovákom?” spýtala som sa a popritom zdvihla prst do vzduchu na znak dohody. Ukazovák sme vymysleli, pretože sme nechceli byť rovnaké ako všetci ostatní a používať malíček.

„Odteraz už len úprimne,” dopovedala Zoey a prsty sa nám dotkli na znak súhlasu.

„Dohodnuté. Chceš mi porozprávať o včerajšku?” tušila som odpoveď, no slušnosť netreba zanedbávať.

„Nie, toto si chcem nechať pre seba. Ale bolo to hrozné!” povedala síce so slzami v očiach, no s úsmevom na perách.

„Ideme sa prejsť?” navrhla som a opäť predpokladala odpoveď.

„Teraz nie, zlatko. Môžeme večer.”

„Dobre, ja sa idem vyvetrať, mám ti niečo priniesť z nášho obchodíku?”

Náš obchodík bol malý obchod pár minút vzdialený od Times Square, ktorý vlastnil jeden Ind, mali tam najlepšie mafinky na planéte. Objavila som ho s otcom úplnou náhodou, keď sme čakali na let do L.A. a mali asi päť hodín času. No to už bolo veľmi dávno. Obliekla som si legíny a ružovú bavlnenú košeľu, očnou linkou si prešla veľké guľaté šedé oči a vďaka pohľadu do zrkadla si uvedomila, ako veľmi moje vyblednuté hnedé vlasy potrebujú kaderníka.

„Watch out!” zaziapal niekto v taxíku po nezávislákovi, ktorý prebiehal cez cestu, akoby ani žiadne semafory neexistovali. Toto bolo presne to, čo som na New Yorku zbožňovala. Cítila som sa tu tak slobodne. Bolo to niečo úplne iné, ako keď som doma. Nikto odo mňa nič neočakával, pre nikoho som tu nebola sklamaním. Len som si užívala veľkomestský život bez starostí a kŕmila veveričky v Central Parku. Žijú tu úžasné veveričky, ktoré zvyknem – asi tak ako ďalších pol milióna turistov – kŕmiť predraženým hotdogom. Každý, kto toto mesto navštívil, vie, o čom hovorím. Veveričky tu doslova prenasledujú ľudí a dožadujú sa jedla. Ako malá veveričková mafia.

Počasie sa síce ochladilo, no nebola to žiadna tragédia. Dokonca ani nepršalo, čo je extrémne podozrivé. Každý vie, že tu sa bez dáždnika neoplatí vôbec chodiť. Sprchu človek dostane zadarmo aj trikrát denne, vďaka čomu si ilegálni prisťahovalci vedia pekne zarobiť, keď nič netušiacemu turistovi predajú desaťdolárový dáždnik, ktorý sa pri prvom vetríku pokazí. Áno, aj to bola jedna z mojich prvých skúseností. Nadarmo mi babička stále hovorievala, nech si vezmem dáždnik. Moja babka má vždy pravdu. Pravdepodobne je to spôsobené jej sedemdesiatročnými skúsenosťami. Možno aj ja budem jedného dňa dávať rady svojim vnúčatám. Ak náhodou budem mať manžela, samozrejme. Čo tak skoro nebude. Nie, keď sa na veci pozerám jasne. Nedokážem byť citovo otvorená ani sama pred sebou, nie ešte do toho ťahať ďalšiu osobu. Aj keď ľúbiť je také krásne.

Stratila som sa vo vlastných myšlienkach.

„Cítiš sa lepšie?” zisťovala som od svojej celoživotnej kamarátky.

„Ako sa to vezme, ale dajme tomu. Chceš niekam ísť? Aby som vedela, či mám vyzerať použiteľne, alebo nie,” zasmiala sa.

„To by si mala aj bez toho, aby si niekam išla,” rypla som.

„To je fakt. Ale nejaká som zdeptaná. Chcem ísť domov.”

„Už?” zostala som mierne zaskočená jej odpoveďou.

„Rozmýšľala som nad tým, či neprebúkujeme letenky. Aj ty si chcela ísť domov skôr.”

„Ale na kedy?”

„Poďme zajtra. Austrian má let do Viedne o piatej ráno.”

„Fúha a si si istá? Môžeme, len budeme strašne zničené z časového posunu. Domov prídeme navečer?”

„No, tak to vychádza. Ale už mi je jedno aj ubytko, aj všetko. Mám chuť zavrieť sa doma.”

„Dobre, bude to pálka, ale súhlasím. Rezervuj to.”

S entuziazmom sme si pobalili všetky veci a išli spať. Aj ja som potrebovala odísť domov a zistiť, čo sa to vlastne deje.

3.

„Je tu dobrá plnka,” zareagovala Zoey, keď uvidela masy ľudí predierajúcich sa v dave.

„To hej.”

„Normálne som rada, že odtiaľto vypadnem.”

Mrmlala si počas toho, ako sme utekali cez všetky kontroly. Naozaj si mohli to vyzúvanie z topánok odpustiť. Tak-tak sme stihli let načas. Utekali sme po dlhej chodbe a obe sme boli veľmi rady, že máme na nohách pohodlné balerínky.

„Ježiš, pozri sa na nich. To len priblblí ľudia sa môžu tak strápňovať. Určite sú to Amíci,” ohovárala rodinku, ktorá sa s obrovským nadšením fotila s kartónovou napodobeninou Obamu. Vtom jedno z detí zakričalo: „Mami, pozor, nebudeme v zábere!”

Vymenili sme si pohľady a vybuchli do smiechu.

„Veríš tomu, že to boli Slováci? Bože, to je hanba,” rozhorčovala sa moja kamoška, zatiaľ čo som študovala návod „Čo robiť pri páde lietadla do vody“.

„Myslíš, že to budeš reálne potrebovať? Aj tak ťa zožerie žralok, alebo ťa zabije pretlak.”

„Ďakujem za dávku optimizmu, Zoey. Fakt,” odhodila som znechutene leták na voľné sedadlo vedľa seba. Vždy som musela sedieť v strede, nedokázala som sa pozerať von oknom a zažívať pocit bezmocnosti. V tomto som po otcovi skutočne nebola. On si lietanie nevedel vynachváliť.

„Nemáš začo.”

„Nebuď odporná, vieš, že mám stavy.”

„Neboj sa, také šťastie mať nebudeš.”

Nerozumela som, kam tým mieri.

„Čo?” vyhŕkla som a hodila nechápavý pohľad.

„No, že si ťa nikto nebude pamätať ako hrdinku, ktorá zahynula v lietadle. To je zaujímavá smrť. Zober si, každý ťa bude ľutovať a hľadať dôvody, prečo si bola skvelá a prečo sa to stalo práve tebe. Medzinárodne.”

„Tebe fakt hrabe. Si nechutná.”

„Nebuď precitlivená, trochu čierneho humoru ešte nikoho nezabilo.”

„Tak ja budem prvá, daj pokoj s tými blbými rečami.”

„Ale no, Amélia, nebuď nervózna.”

„Ešte raz mi tak povieš!”

„Tak sa toľko nedurdi, za to meno nadávaj rodičom, nie mne.”

Mala pravdu. Aj som im nadávala. Ešteže sa z toho dalo vyčarovať celkom použiteľné – Mia. Mama sa mi asi chcela pomstiť, alebo pozerala priveľa víly Amálky.

Let bol nekonečne dlhý, bolelo ma hádam všetko. Niekoľkokrát som sa musela prejsť po palube, aby som si vôbec cítila nohy, no keď sme pristáli vo Viedni, všetko bolo lepšie. Na letisku nás vyzdvihol môj otec, aj keď som vedela, že to nebola práve najlepšia voľba, nemali sme na výber.

„No, ako bolo?” vypytoval sa otec, keď sme konečne nasadli do auta.

„Ale super, len toho už bolo priveľa,” reagovala Zoey.

„Veď ste tam neboli tentoraz ani tri týždne,” čudoval sa.

Nemala som náladu ich počúvať, tak som si vzala ipod a spustila PLAY. Vtom mi už hrala moja obľúbená Katy Perry.