Mikuláš Černák

Prečo som prelomil mlčanie

Ukážka z elektronickej knihy

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Mikuláš Černák, 2015
© Marenčin PT, spol. s r. o., 2015
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
www.marencin.sk marencin@marencin.sk
Prologue, preface, epilogue & notes © Ingrid Timková, 2015
Photo © archív Mikuláša Černáka
Cover photo © Nový Čas
Cover & Layout © Marenčin Media, s. r. o.
Jazyková úprava Linda Benkovičová
521. publikácia, 1. vydanie
ISBN 978-80-8114-582-7 (viaz.)
ISBN 978-80-8114-583-4 (ePub)

Prológ

Mikuláš Černák, narodený 9. 12. 1966 v Telgárte, sa stal najznámejšou osobou organizovaného zločinu na Slovensku. Bol šéfom najobávanejšej mafiánskej skupiny zvanej Černákovci – kraľovali podsvetiu, pôsobili najmä v okolí Banskej Bystrice, darilo sa im aj na východe.

V divokých 90. rokoch sa živili vydieraním, krádežami, dopúšťali sa násilností, únosov a vrážd. Odstraňovali nepohodlných ľudí z vlastných radov, ale i na objednávku a za odplatu. Život ľudskej bytosti mal pre nich hodnotu len výšky odmeny za jeho ukončenie. Kriminálny biznis bol v týchto drsných rokoch podporovaný vrcholiacou nekontrolovanou privatizáciou, rušením výrobných podnikov a následným masovým prepúšťaním, chýbajúcou legislatívou a bojom rôznych politických i ekonomických skupín.

Černák si rešpekt medzi svojimi vybudoval kontrolovaným správaním. V roku 1997 sa spolu s jeho vtedajším spoločníkom Jánom Kánom sami prihlásili na polícii. Nie preto, že by sa v nich, nebodaj, pohlo svedomie. Z médií sa totiž dozvedeli, že na nich bol vydaný zatykač. Odvtedy je, s malými prestávkami, vo väzení. Odsedel si osem a pol roka za vydieranie, a keď ho mali pustiť na slobodu, pred bránami väznice ho čakali vyšetrovatelia. Vzniesli naňho obvinenia za vraždy a na pätách ho otočili a vrátili za mreže.

Najväčší súdny proces v histórii Slovenska sa voči nemu začal 10. 11. 2008 na Okresnom súde v Prešove. Dve časti megaprocesu boli rozvrhnuté na niekoľko týždňov. Hlavné pojednávania sa prvých osem týždňov konali v prešovskej väznici za prísnych bezpečnostných podmienok. Na streche budovy hliadkovali ostreľovači, v base držali stráž okrem dozorcov aj kukláči. O rok súd vyriekol rozhodnutie. Senát pod vedením predsedu Mareka Čecha rozhodol o doživotnom treste. Černák sa odvolal, verdikt o ďalší rok potvrdil aj krajský súd, senátu predsedal Viliam Dohňanský. Najvyšší možný trest – doživotie, s možnosťou požiadať o podmienečné prepustenie po dvadsiatich piatich rokoch, dostal za šesť vrážd a jedno zabitie.

Podľa súdu je vinný zo zabitia údajného policajného informátora Jozefa Filipa, ktorého 22. septembra 1994 pri Liptovskej Tepličke strelil do krku a nechal zahrabať v lese. Černák sa k účasti na tejto vražde priznal, odmietal priamu zodpovednosť. Pripustil, že vystrelil z pištole smerom k obeti a je možné, že ju zasiahol. Všetky ostatné prípady súd posúdil ako trestný čin vraždy vo forme spolupáchateľstva. Obeťou Černákovcov sa stal 2. decembra 1994 Jozef Štefan, ktorého Černák, podľa rozsudku, strelil krátkou guľovou zbraňou do brucha a nohy a nechal ho uhorieť v aute. Dôvodom vraždy tohto nájomného vraha mala byť jeho agresivita a opakované znásilňovanie žien. Nepohodlného svedka Pavla Lenharta zavraždili 5. februára 1997 v Černákovej kancelárii. Podľa súdu sa zúčastnil aj na vraždách dvoch mužov z dunajskostredského podsvetia – Milana Siposa a Emila Potáscha. Svedkovia videli vynášať ich telá zabalené v kobercoch 15. marca 1997 z firmy Security 3. Vinný je aj z toho, že v popradskom hoteli Gerlach 25. marca 1997 pichol viackrát nožom bývalého policajta Gustáva Slivenského. Následne mu jeho ľudia odrezali hlavu a s nastoknutou policajnou čiapkou ju vystavili na výstrahu na kapotu auta na jednom zo sídlisk v Poprade. Zvyšnú časť tela zapálili v lesnom poraste pri Vernári. Sudcu presvedčila obžaloba aj v tom bode, podľa ktorého si mal z väzenia objednať vraždu podnikateľa Mariána Karcela – ten mal vypovedať proti Černákovi v kauze vydierania. Zavraždili ho 27. júna 2000 dávkou zo samopalu pred jeho domom v Kynceľovej. Strelcom bol Branislav Adamčo, ktorý je za tento skutok právoplatne odsúdený. Pôvodne bol v tomto procese súdený aj jeho bývalý obhajca Daniel Maukš a jeho exšvagor Jozefa Matula, ktorých vylúčili na samostatné konanie a proces proti nim mal začať na prešovskom Okresnom súde v októbri 2015, pre Maukšovu chorobu ho odročili na január 2016. Černák sa ani v jednom prípade k vraždeniu nepriznal, ale svoju účasť nepoprel.

Na pojednávaniach sa správal vždy slušne, pokojne, vyrovnane. Pri vstupe do pojednávacej siene sa prítomným pozdravil, podal ruku advokátom. Každý deň chodieval v inom obleku, upravený. Kontroloval svoje správanie, nikdy nevykrikoval, nedal sa vyviesť z miery a reagoval iba na tých svedkov, ktorí svedčili proti nemu. Obhajovali ho traja advokáti, jeden z nich bol pridelený štátom. Preukazoval pomerne dobré znalosti z práva.

V procese senát vypočul okolo sedemdesiat svedkov, niekoľkých súdnych znalcov z odboru patológie, psychiatrie, psychológie, balistiky a prostredníctvom telemostu aj utajeného svedka. Najväčšia pozornosť sa v záverečnej fáze procesu sústredila na posudky psychológov a psychiatrov. Súd si dal vypracovať odborné posudky, ktoré mali odpovedať na otázku, či je u obžalovaného možná resocializácia, teda náprava, a či na udelenie doživotného trestu budú splnené zákonné podmienky. Psychológovia Mária Gažiová a Karel Netík nezistili žiadnu psychickú poruchu, možnú nápravu u Černáka videli, jeho prípadný pobyt na slobode sa im nejavil ako nebezpečný. Svoje posudky vyhotovili po tom, ako ho podrobne vyšetrili prostredníctvom testov. No vyšetreniu sa odmietol podrobiť u psychológov Róberta Máthého a Antona Heretika. Tí svoje posudky vypracovali iba na základe podkladov zo spisov. Zistili u neho psychopatiu a jeho možnú nápravu označili ako limitovanú. V súdnej sieni sa psychológovia aj pohádali. Na poznámku R. Máthého: „Zarazilo ma, že moja kolegyňa sa nevyjadrila k motivácii skutkov,“ sa o slovo prihlásila docentka Gažiová a nahnevane vyhlásila: „Ak si niekto trúfa posudzovať motiváciu, je génius!“

Prokurátor Peter Šufliarsky označil proces po jeho skončení za prelomový. Z pohľadu verejnosti a právneho stavu na území: „Aj z hľadiska osoby, ktorá bola odsúdená, i charakteru skutkov, za ktoré bola odsúdená. Osoba páchateľa v týchto skutkoch je považovaná odbornou verejnosťou i novinármi za top v organizovanom zločine na našom území. A práve preto je táto kauza výnimočná.“

Ingrid Timková

Predslov

Táto Černákova spoveď je zrejme akýmsi vysporiadaním sa s vlastným svedomím a minulosťou. Priznáva sa k páchaniu zločinov a svoje skutky ľutuje. A ako poznamenal, na prelomenie jeho mlčania bola potrebná väčšia odvaha, než na stlačenie spúšte na zbrani namierenej proti nepriateľovi.

Černák často zdôrazňoval, že vždy dbal na to, aby ako mafiánska skupina neubližovali nevinným ženám, deťom a rodičom. Je však veľmi málo pravdepodobné, že takto to vnímali aj blízki príbuzní obetí. Pretože ani dlhý čas od vrážd nemohol zahojiť bolesť nad stratou milovanej osoby. Doteraz oplakávajú svojho mŕtveho manžela, priateľa, otca, syna, brata. No a určite najviac ublížil svojej vlastnej matke Žofii – pokornej, skromnej a pobožnej žene. Tá ako vdova svojich dvoch synov vychovávala sama. Utrápená žena teraz oplakáva mladšieho syna nad jeho hrobom, druhého v base...

Ingrid Timková

Úvod

Táto kniha, ktorú som sa rozhodol napísať, nebude dokumentovať podrobne môj život od narodenia, nakoľko je to zdokumentované v knihe od Gustáva Murína a Dávida Kičina pod názvom Mikuláš Černák. Taktiež si o mojom detstve a živote môžu čitatelia toho dosť nájsť aj na mojej stránke na Facebooku s názvom Mikuláš Černák. Cieľom tejto knihy nebude ani podrobná dokumentácia o trestnej činnosti, ktorú sme v 90. rokoch ako zločinecká organizácia páchali, nakoľko by som ešte dnes mohol zmariť rozsiahle prebiehajúce vyšetrovanie skutkov, o ktorých som sa po tých dlhých rokoch strávených v tých najťažších väzenských podmienkach rozhodol prehovoriť. Aj o tejto časti môjho života sa čitatelia dozvedia v ďalšej mojej knihe, ktorá bude, tak ako táto, napísaná podľa skutočných a pravdivých udalostí. Ja nie som žiadny spisovateľ, novinár ani publicista a mojím cieľom je zanechať tu pravdu, aby sa čitatelia dozvedeli všetko, a to odo mňa – hlavného aktéra doby, ktorá bola v našom svete, tzv. podsvetí, plná násilia, intríg, zrád, ale aj dobrodružstva, užívania si luxusu a života, o akom mohli mnohí len snívať.

V tejto knihe sa čitatelia dozvedia, aká bola moja cesta k organizovanému zločinu, prečo som sa stal mafiánom, neskôr najobávanejším mužom slovenského podsvetia a jedným z vodcom skupiny, ktorá pôsobila od začiatku 90. rokov v Banskej Bystrici a jej okolí. Skupiny, ktorej sa neobávali len podnikatelia, rôzni miestni grázli a zahraniční mafiáni pôsobiaci na Slovensku (Albánci, Ukrajinci, Rusi, Čečenci a ďalší...), ale aj polícia a v roku 1997 už aj SIS a niektorí predstavitelia vlády na čele s jej premiérom V. Mečiarom. Neskôr sa čitatelia dozvedia, prečo bola táto naša bystrická skupina taká nebezpečná, že sa jej obávala aj vláda SR a nielen ostatní mafiáni, ktorí tu pôsobili.

V tejto knihe sa čitatelia dočítajú najmä o tom, čo je uvedené na obale knihy, t.j. prečo som prelomil mlčanie a po viac ako šestnástich rokoch strávených za mrežami rozprávam o všetkých zločinoch, čo sme spáchali v dobe, ktorá sa, chvalabohu, už nikdy nevráti. Cieľom tejto knihy nebude ani moje zbavovanie sa zodpovednosti za spáchané zlo, pretože tak, ako som bol svojprávny vtedy, som aj dnes. Chcem, aby ma čitatelia a moji fanúšikovia spoznali takého, aký som skutočne bol, ako som uvažoval, konal a podobne. Za celé tie dlhé roky riešenia mojich káuz sa toho o mne popísalo naozaj veľa. Rôzne bulvárne denníky, týždenníky, ako aj tzv. samozvaní spisovatelia sa zviditeľňovali a profitovali na mojom mene – „o mne bezo mňa“.

V tejto knihe budem uvádzať skutočné mená všetkých aktérov, pretože toto je to najdôležitejšie poslanie tejto knihy – skutočná pravda napísaná rukou toho, kto ju aj skutočne prežil.

Je mi jasné, že mnohých aktérov tej doby nepoteší, keď si prečítajú o sebe to, na čo by už najradšej zabudli, ale ja som čakal dosť dlhú dobu v týchto tvrdých väzenských podmienkach a stratil som okrem rodiny aj najlepšie roky svojho života. A výsledok? Celé tie roky samá zrada, zbabelý postoj, intrigy a každé štyri roky nové a nové obvinenia od tých, ktorí mi mali byť aspoň vďační za to, že som bol celých šestnásť rokov ticho a nesedia tu vedľa mňa. Pritom som im (všetkým tým, ktorých spomínam v tejto knihe) poslal jasný odkaz aj prostredníctvom denníka SME (rozhovor s novinárom Danielom Vraždom). V rozhovore som odpovedal na položenú otázku, či niekedy prehovorím.

„Či niekedy prehovorím? Neviem. Viete, kto som bol, viete, čo sa dialo. Keby som prehovoril, išli by ďalší. Mám len jeden život a po tom, ako sa správajú tvrdí chlapci z podsvetia, by asi nebolo ťažké rozhodnúť sa.“

Článok v SME z 25. 9. 2010 (posledný odsek)

No „tvrdí“ chlapci z podsvetia boli aj naďalej takí zbabelí, že im to úplne zatienilo racionálne myslenie a toto je výsledok – moje prelomené mlčanie.

Ako vznikla naša organizovaná skupina

Písal sa rok 1992, chaotické porevolučné roky, keď som sa vrátil z Nemecka, kam som odišiel za prácou v roku 1989. Zrazu som sa ocitol v postkomunistickej ére, ktorá otvárala mnohé nové možnosti. Bola to nová doba, ktorá prinášala také zvraty, na aké spoločnosť nebola pripravená, a to nám ponúkalo neobmedzené možnosti a vznik organizovaných skupín na Slovensku.

Ani naša tzv. organizovaná skupina, ktorá pôsobila v Banskej Bystrici a jej okolí pod názvom „Černákovci“, nevznikla tak, že by sme ju nejakým spôsobom boli dopredu naplánovali a zosnovali. Zo začiatku sme to boli len my traja, kamaráti, ktorí sa poznali z čias strednej školy. Ja, Miloš Kaštan a Martin Láboš. Traja kamaráti, ktorí začali „podnikať“ vo všetkom tom, z čoho boli rýchlo zarobené peniaze, ktoré nebolo treba zdaniť. Boli to rôzne faktoringové podvody, daňové podvody, úverové podvody, obchody s kradnutými autami, tovarom a podobne... Samozrejme, už v tej dobe sme pri svojich aktivitách využívali aj niektorých chalanov z mesta, ktorí nám išli pomôcť vyložiť tovar z kamiónov, previezť ukradnuté autá, robili nám doprovod, keď sme v kamiónoch prevážali tovar, aby nás neskontrolovala náhodná policajná hliadka a podobne. Niektorí z týchto chalanov sa neskôr stali členmi našej organizovanej skupiny, tzv. pešiakmi.

Miloš Kaštan bol synom mäsiara a predtým, ako sme sa dali v roku 1992 dokopy, pracoval pri známom podnikateľovi Čupkovi tiež ako predavač mäsa v jednom z jeho mäsiarstiev. Poznal tak ľudí – podnikateľov z Banskej Bystrice, čo nám lepšie umožňovalo predávať rôzny tovar z týchto našich aktivít.

S Milošom Kaštanom som sa zoznámil ešte v čase socializmu, keď sme spoločne vlakom (Horehronskou strelou – ako tento dopravný prostriedok volali) cestovali každú nedeľu do Banskej Bystrice do školy a v piatok späť na víkendy – domov ako študenti. Mali sme dosť spoločných záujmov už v tom období – autá, motorky, a tak sme sa skamarátili. Keďže ten povestný vlak Horehronská strela dopravoval väčšinou študentov od dediny Telgárt z celého Horehronia až po Banskú Bystricu, často v ňom dochádzalo medzi chalanmi z jednotlivých dedín k rôznym fyzickým atakom aj kvôli dievčatám a tak. No a ja som, samozrejme, nebol výnimkou pri takýchto bitkách.

Viackrát sa stalo, že schytal aj samotný „sprievodčik“, ako sme vtedy nazývali sprievodcu, ktorý kontroloval lístky cestujúcich. Peniaze, ktoré sme od rodičov dostávali na celý týždeň, sme často pomíňali na diskotékach, na ktoré sme utekali zo študentských internátov, a tak na cestu späť domov vlakom v piatok nám niekedy už nevyšlo a museli sme cestovať načierno.

Pamätám si na jeden takýto incident z tej doby, keď som mal už len nejaké štyri stanice od miesta bydliska a v chodbičke vlaku ma prekvapil sprievodca – bol som bez cestovného lístka. Snažil som sa ho presvedčiť, že s kamarátom stojíme len v chodbičke, kde nezaberáme nikomu miesto, že nám ukradli tašky s peniazmi, a tak sme nemali inú možnosť, len sa takto dopraviť domov. No on bol nekompromisný a vyhrážal sa nám, že na najbližšej stanici musíme vystúpiť a ohlási nás výpravcovi stanice. Bolo to v zime, popri železničnej trati bolo plno snehu, a tak som žmurkol na kamaráta, aby otvoril na chodbičke idúceho vlaku dvere a vyhodil som sprievodcu von – do snehu, aby nás neotravoval a mohli sme sa dopraviť tie štyri stanice domov (tak sme tomu vtedy zvykli hovoriť – ešte štyri stanice, ešte tri, ešte dve, jedna a sme doma). Vrátim sa ale k vzniku našej organizovanej skupiny, k roku 1992.

Martin Láboš pochádzal z dediny Telgárt, teda z tej istej, kde som sa narodil a vyrastal aj ja. Bol síce od nás s M. Kaštanom o desať rokov starší, no bol to tiež bývalý mäsiar a už v tej dobe mal skúsenosti aj s kriminálom – sedel šesť rokov za pytliactvo a rôzne krádeže už za čias socializmu. Bol to tiež chlap, ktorý bol aj dobre fyzicky stavaný, keďže trénoval kulturistiku. Boli sme teda dobre zohratá „trojka“.

V tej dobe som stretol aj ďalšieho kamaráta, ktorého som poznal takisto zo študentských čias – Jána Kána, ktorý bol náš rovesník s M. Kaštanom. Nakoľko pochádzal z horehronskej dedinky pri Brezne – Bacúch, stretávali sme sa v tom povestnom vlaku Horehronská strela každú nedeľu a piatok pri cestovaní do škôl. Keď som ho však stretol po rokoch (v roku 1992) v Banskej Bystrici v jednom hoteli, bol na tom dosť zle. Bola to doba faktoringových podvodov a on bol jeden z fakturantov, ktorý vyberal tovar priamo na seba. Mal okolo seba dvoch Rómov, ktorí boli zrejme na rozdiel od neho chytrejší a ktorí mu ten tovar iba pomáhali predávať, aby ich mená nikde na žiadnej faktúre nefigurovali. Samozrejme, ako to v tých časoch fungovalo pri faktoringových podvodoch, tak aj Kán sa po predaji tovaru musel rozdeliť s Rómami, ktorí ho do toho biznisu zasvätili a koordinovali.

Ja som Kána stretol už v čase, keď nemal nič, lebo, ako mi povedal, posledné peniaze z toho podvodu prehral v kasíne, manželka s dcérou bola od neho odsťahovaná a jemu ostali len samé dlžoby a hrozba väzenia ako aj likvidácie, čo bolo v tej dobe bežné pri zbavovaní sa fakturantov. Našiel som ho doslova v jednej bielej, asi týždeň neprezlečenej prepotenej košeli, tesilových nohaviciach a s jedným kufríkom, v ktorom mal kopu nezaplatených faktúr a pečiatku firmy.

Po dohode s M. kaštanom a Lábošom, aj keď Kaštan tomu zo začiatku veľmi nebol naklonený, sme zobrali Kána do partie a začali mu pomáhať aj takým spôsobom, že sme mu dali zarobiť z našich kšeftov, do ktorých sme ho viackrát zobrali. Jano bol správny aj zábavná chalan.

Samozrejme, už v tom čase, v rokoch 1992 – 1993, sa začali formovať aj v Banskej Bystrici rôzne skupinky ľudí, s ktorými sme sa pri našich aktivitách dostávali do sporov a konfliktov, a tak sme sa aj my začali obklopovať ľuďmi, ktorí sa začali okolo nás objavovať. Osobne ja som k nám dotiahol Andreja Ambróza (tiež pochádzal z našej dediny Telgárt a vyrastal s mojím bratom Vladimírom) a ďalších, o ktorých vám podrobnejšie napíšem v ďalšej časti tejto knihy.

Teraz sa ale vrátim k A. Ambrózovi a napíšem vám, ako sme ho testovali pred prijatím do partie. Píšem partie, lebo v období príchodu Kána a A. Ambróza sa naša organizovaná skupina, tzv. Černákovci, začala len formovať. V tých časoch sme mali na kriminálke dvoch chalanov, ktorí nám občas pomáhali za finančnú odmenu urobiť doprovod pri prepravách tovaru (aj kradnutého) kamiónmi. Volali sa Emil B. a Peter S. Občas nám tie kamióny s tovarom pomáhali nakladať a vykladať. S týmito dvomi policajtmi kriminálky (tak sa nazývalo v 90. rokoch oddelenie, kde pracovali aj títo dvaja policajti, ktorí sa okrem iného zaoberali aj kradnutými autami) som sa dohodol – s tým, že som im dopredu povedal, že to bude len skúška pre jedného člena našej partie, ktorého chcem otestovať, či mu môžem dôverovať –, aby čakali na jednom zo Zvolenských parkovísk, a keď uvidia veľkého čierneho chlapa, ako nastupuje do auta – Favorita (dal som im aj číslo toho Favorita), aby ho zadržali, odviezli na policajné oddelenie a poriadne mu naložili – vypočúvali ho, či prezradí, čo tam robil a kto ho poslal.

My s M. Kaštanom sme Ambróza na to parkovisko odviezli, ukázali mu ten Favorit a povedali, aby ho ukradol, pretože máme kupca a bude na kávu. Keď sa Ambróz blížil k Favoritu, zavolal som tým dvom policajtom, aby nabehli a chytili ho pri čine. Aj sa tak stalo. Ambróza zbalili a odviezli na oddelenie s tým, že nám s M. Kaštanom zavolajú, ako to dopadlo. Čakali sme asi päť až osem hodín, a keď nikto nevolal, prezvonil som Emila, aby mi povedal, čo sa deje. Jeho prvé slová boli: „Miki, to čo za magora si nám nechal vypočúvať? Skoro som z neho dušu vymlátil a za osem hodín nám ešte neprezradil ani svoje meno!“

Emil bol tiež poriadny chlap – mal do dvoch metrov a približne stodesať kíl. Tak som mu povedal: „Dobre, pustite ho už a dojdi si pre všimné na kávu.“

Keď Ambróz videl, že tí dvaja policajti ho priviezli po vypočúvaní rovno k nám s M. Kaštanom a povedal som mu, že to bolo všetko na neho nafingované ako taký menší test jeho odolnosti a lojality k parťákom, nechcel sa s nami asi týždeň ani rozprávať, a keď ho to prešlo, stále mi to pri rôznych príležitostiach pripomínal s tým, že tú bitku musí tým dvom policajtom vrátiť. Neskôr sa Andrej Ambróz stal jedným z najspoľahlivejších a najbližších mojich ľudí v našej skupine. Od roku 1996 sme boli aj v rodinnom vzťahu – krstil som mu dcéru.

Naša organizovaná skupina bola postrachom aj pre ostatné, ktoré pôsobili v tej dobe na území SR aj preto, lebo tak ako Ambróz, aj ďalší – Peter Šipula, môj brat Vlado, Ján Handula – bratov rovesník, boli z našej dediny Telgárt – tvrdí a spoľahliví chlapi.

Neskôr, v polovici 90. rokov, keď sme už pôsobili ako organizovaná mafiánska skupina, sa k nám pridávali ďalší tvrdí chlapci, ktorí pôsobili ako skupinky v rôznych regiónoch, napr. bratia Mellovci, Karol Szatmáry, Pavol Lenhart, Jozef Štefan z Prievidze, Michal Csémy, ktorý musel ujsť z Dunajskej Stredy, nakoľko patril do zločineckej skupiny Sátorovcov, ktorých vytlačila z regiónu po viacerých bitkách konkurenčná skupina pod prezývkou „Pápayovci“.

Potom sme prijímali ďalších tzv. „pešiakov“. Kán dotiahol Miloša Piliara prezývaného „Morák“ a pochádzal z tej istej dediny ako Kán. M. Kaštan pritiahol do skupiny napr. chalanov z mesta Banská Bystrica – M. Sklenára, J. Sršňa, Ondrejčáka, M. Korbélyho, M. Lapina a ďalších, ako sú Surový, Moravčík, Pančík.

V roku 1995 bol na Krpáčove zavraždený M. Láboš. Na jeho miesto sme oficiálne dosadili Jána Kána, a tak sa stal spolu so mnou a Milošom Kaštanom jedným z riadiacich členov našej organizovanej skupiny. Nastúpil na to miesto, ktoré predtým patrilo Lábošovi.

Ako som to už vyššie uviedol, ja, Kaštan a Kán sme boli riadiace osoby v skupine. Ďalej sme mali najbližších ľudí – Ambróz, Peter Šipula, môj brat Vlado, Janko Handula a ďalší, ktorí pôsobili v rôznych regiónoch v okolí Banskej Bystrice, ako napr. bratia Karol a Ivan Mellovci z Prievidze a okolia. Szatmáry už od polovice r. 1997 (po zavraždení bossov J. Tótha a P. Muszku) kontroloval región v okolí Čiernej nad Tisou, v Kapušanoch na východnom Slovensku a ďalší v regiónoch Rimavská Sobota, Revúca a iných.

Aby sme zlegalizovali niektoré naše aktivity, najmä výpalníctvo, tak sme v polovici 90. rokov založili tú neslávne známu bezpečnostnú agentúru pod názvom S-3 (Security 3). Tým pádom sme už mohli oficiálne zamestnávať aj spomínaných „pešiakov“, ktorých sme pozamestnávali aj ako vyhadzovačov na diskotékach, v nočných baroch, herniach, kasínach, erotických salónoch v meste Banská Bystrica, ale aj v okolitých mestách, ako napríklad Zvolen, Brezno, Prievidza. Mali sme tak aj väčší prehľad o ziskoch v týchto podnikoch a takisto aj kontrolu nad miestnymi skupinkami gangstrov, ako aj nad mafiánmi z iných štátov, ktorí sa tu snažili vyvíjať také aktivity, akými sú predaj a distribúcia drog, zbraní, obchod s bielym mäsom, vydieranie podnikateľov... Stalo sa, že sme takýchto zahraničných mafiánov museli aj fyzicky zlikvidovať, napr. Ukrajinca pod menom Orosz, ktorý vydieral podnikateľa z Banskej Bystrice I. Lašuta a žiadal od neho dva milióny slovenských korún pod hrozbou fyzickej likvidácie, alebo bratov Albáncov Antonia a Roberta, ktorí boli v Bystrici a okolí bossmi albánskej mafie v obchode s tvrdými drogami.

Keď sa skončí prebiehajúce vyšetrovanie aj týchto vrážd, potom zverejním viac podrobností. Zatiaľ, aby som neohrozil – nemaril vyšetrovanie, som podrobnosti neuviedol. No môžem vám napísať, že tak, ako som nikdy nesúhlasil a dbal na to, aby sa za našich čias v našej vojne v podsvetí neubližovalo nevinným ženám, deťom, rodičom mafiánov, tak som bol vždy proti predaju a obchodovaniu s drogami. Nikdy som to nedovolil ani našim chalanom, a to bol aj hlavný dôvod, prečo boli odstránení bossovia albánskej mafie, ktorí sa takému obchodu s drogami venovali.

Povedal som to aj B. Adamčovi, ktorý zastrelil ženu a päťročného chlapca v Moste pri Bratislave, že ak by tento mafián nebol nosil za našich čias ešte plienky a toto by bol vykonal, tak by som mu bol osobne z jeho hlavy vystrelil ten jeho chorý mozog. Pretože to, že si nebol istý, kto v tom aute sedí, je len jeho vyviňovanie sa, keď je dokázané, že ešte prišiel aj k autu a dal rany istoty žene aj chlapcovi, ktorí ešte žili.

Nechcem, aby to z mojej strany vyznelo ako moralizovanie nad iným, keď sám som poslal do pekla niekoľko mafiánov. Som však toho názoru, že je rozdiel zobrať život malému chlapcovi a nedať mu šancu, aby sa rozhodol sám, či sa chce stať mafiánom, keď dospeje, a poslať do pekla dospelého mafiána, ktorý sa ním stal dobrovoľne a sám zabíja. Žiadny rodič nechce vychovať zo svojho syna zločinca – vraha, ale tiež nemôže byť vinný za to, keď sa ním jeho dospelé dieťa stane. Preto som vždy odsudzoval to, keď mafia ťahala do svojej vojny nevinných príbuzných a deti.

Vrátim sa ale k tomu, o čom som vám, čitateľom tejto knihy, chcel napísať v tejto kapitole – ako vznikla naša organizovaná zločinecká skupina. Snažím sa v tejto knihe najmä o to, aby sa jej čitatelia dozvedeli to, čo ešte nebolo publikované ani v knihách, ktoré si už prečítať mohli, ani v spisoch zo súdnych procesov. Preto aj túto kapitolu ukončím už len tým, ako a prečo som sa stal najrešpektovanejším vodcom našej skupiny. Často bola verejnosť konfrontovaná, či už cez médiá alebo na súdnych procesoch, s tým, že tam prídu mafiáni a kajúcne sa snažia presvedčiť sudcov aj verejnosť, že oni sú vlastne tie obete, lebo oni museli vraždiť iných z obavy zo svojho šéfa. Ja som pôsobil v štruktúrach organizovaného zločinu – mafii od jej vzniku na Slovensku (od roku 1991 do roku 1997) až kým ma neuväznili a môžem vám povedať, že nepoznám mafiána, ktorý by bol vstúpil do organizácie pod nejakou hrozbou násilia, vyhrážkami a podobne. V žiadnej skupine, ktoré v tom spomínanom období na Slovensku pôsobili. Práve naopak, veľa chalanov sa chcelo v tej dobe dostať do nejakej mafiánskej organizácie a boli ochotní pre to urobiť čokoľvek vrátane vrážd len preto, aby sa zapáčili svojim šéfom a získali tak lepšie postavenie v skupine, ako aj rešpekt vo vzťahu k ďalším členom v skupine. Viackrát sa dokonca stalo, že keď sme nezobrali niektorého z členov tzv. „komanda“ na akciu (aj vraždu), odohrávali sa medzi nimi žiarlivostné hádky a výčitky, ktoré sme my, šéfovia, museli často riešiť – ukľudniť ich. Preto, keď vidím alebo počúvam to ich falošné a zbabelé kajúcnictvo na súdnych pojednávaniach, pripadá mi to, ako keby prostitútka pracujúca v bordeli povedala, že tú prácu musela vykonávať, lebo sa bála svojho zamestnávateľa. Ja som svoj názor na niektoré ustanovenia §205 a §232 Trestného poriadku uviedol v odpovediach na otázky študentovi práva, ktorý ich zapracoval do svojej diplomovej práce, tak vám ich dávam do pozornosti.

Doterajšia prax potvrdzuje, že inštitút ust. §232 TP je účinný okrem zrýchlenia súdnych konaní aj pri odhaľovaní páchateľov v štruktúrach organizovaného zločinu, kde ten ktorý páchateľ pristúpi na dohodu o vine a treste, významnou mierou posilňuje aj dôkazy obžaloby a usvedčuje aj ďalších spolupáchateľov. To, čo je ale pri tomto inštitúte dôležité, je, že o výške trestu spolupracujúceho obžalovaného rozhoduje vždy súd. Zatiaľ čo u páchateľov (aj niekoľkonásobných vrahov), ktorým bude, alebo nebude dočasne odložené vznesené obvinenie (§205 TP), rozhodne len prokurátor na podklade žiadosti vyšetrovateľa. Toto sa deje bez akejkoľvek „kontroly“ – súhlasu súdu. A tu ja vidím veľký problém. Po prvé – vyšetrovateľ s prokurátorom ešte v čase prípravného konania, kde je vyšetrovanie a dokumentovanie dôkazov na začiatku, rozhodne, kto z páchateľov (aj vrahov) bude v pozícii svedka. Máme tu konkrétne prípady, kde samotní vykonávatelia piatich a viac vrážd sa k nim doznávajú, a len preto, že usvedčujú svojho šéfa a ďalších, im prokuratúra umožňuje využiť ust. §205. Ten človek už nie je nebezpečný pre spoločnosť? Keď zabil sám viac ako päť osôb, neodsedí si za tieto zločiny ani päť dní v cele a kľudne sa pohybuje v spoločnosti slobodne! Bez akejkoľvek kontroly, bez toho, aby ho vyšetrili znalci, tak ako je to praxou pri obvinených z vrážd, ktorí majú vždy za úlohu zistiť pri vyšetrení, okrem toho, či je u takýchto páchateľov možná resocializácia, stupeň nebezpečia pre spoločnosť, aj to, do akej hĺbky boli zistené (ak boli) abnormality, deviácia, alebo psychopatické rysy, prípadne čo ich spôsobilo (spôsobuje) u takýchto páchateľov. Toto všetko mne chýba pred tým, ako dôjde k použitiu ust. §205 TP pre páchateľov tej najzávažnejšej trestnej činnosti. Tiež považujem za morálny problém, keď štát dáva takéto doslovné amnestie niekoľkonásobným vrahom. Čo to je? Kšeft s dôkazmi.

Černák, Kán, Kaštan v čase vzniku našej organizovanej zločineckej skupiny

Koniec ukážky