Ján Hoštaj

Krátke prózy

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Gabriel Hoštaj 2008, 2016
© Marenčin PT, spol. s r. o., 2016
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Cover © Katarína Slaninková, 2016
Illustration © Katarína Slaninková, 2016
Design © Katarína Marenčinová, 2016
599. publikácia, 2. vydanie
ISBN 978-80-8114-647-3 (viaz.)
ISBN 978-80-8114-648-0 (ePDF)
ISBN 978-80-8114-649-7 (ePub)

ABECEDA

(prozaický cyklus)

Záhradník A. B. bol nadmieru tvrdohlavý muž; ten keď si už čosi zaumienil, tak sa toho len tak ľahko nevzdal. Posúďte sami:

Vo svojej záhradke, hneď vedľa domu, usilovne pestoval rozličnú zeleninu, no prevažnú mieru svojej starostlivosti venoval jabloni, svojmu jedinému stromu. Atak si teda skúste predstaviť, aké veľké museli byť jeho obavy, keď začala jedného dňa vyschýnať, aaký hrozný musel byť jeho žiaľ, keď po dvoch týždňoch márnych pokusov ojej záchranu nadobro vyschla. Niet sa veru ani čomu príliš čudovať, že sa stým nedokázal zmieriť aže ju vúprimnej nádeji neprestával polievať vodou zo studne...

Jeho trápenie trvalo už dva mesiace – ahoci sa každé ráno prebúdzal vočakávaní – okrem posmechu neprajníkov to nič neprinášalo. On sa však nevzdával apolieval vyschnutý strom aj naďalej...

A potom, keď sa jedného rána prebudil, zistil, že mu od toľkého polievania vyschla aj studňa.

To ho už načisto zlomilo. Šiel, uviazal na jabloň povraz aobesil sa... Anebyť suchých konárov, podarilo by sa mu to.

Mladík B. B. stúpil na klinec aporanil si pritom nohu. Ranu si zalepil náplasťou aďalšiu pozornosť tomu nevenoval.

Na druhý deň privolaný lekár skonštatoval, že infekcia pokročila achirurgický zákrok je nevyhnutný. Amputovali mu teda pravú nohu od členka.

Samotný rez sa síce vydaril, ale ďalší postup infekcie sa ním zastaviť nepodarilo. Atak sa muselo amputovať ešte raz – teraz už od kolenného kĺbu.

Rana pod kolenom sa nestihla ani poriadne zaceliť atesty potvrdili, že treba znova rezať. Aby bolo isté, že sa zákrokom rýchlo postupujúca infekcia predstihne, tak hodný kus nad kolenom.

No pretože ani toto neprinieslo očakávané výsledky, muselo sa vamputáciách pokračovať aj vnasledujúcich dňoch...

Keď B. B. prišiel ocelú nohu, zdalo sa, že je zachránený. Rana sa totiž hojila dobre amožné komplikácie nenastali.

Až oniekoľko dní mu prišli oznámiť, že vyššie sa už rezať nedá. Pichli mu bolesť utišujúce prostriedky apreviezli ho na samostatnú izbu.

Slečna B. C. bola znásilnená odporným indivíduom. Keď vtakom stave prišla domov, všetci len pozerali, nikto sa nezmohol na slovo... Zúfalá B. C. to nevydržala, niečo im zagrobianila, vzala si kabelku abežala preč, súmyslom domov sa už tak priam nevrátiť. Na odchode ešte prudko buchla vchodovými dvermi.

Policajt, ktorému šla zločin oznámiť – bol mladý anechápavý: „Slečna, môžete mi presne opísať, ako znásilnenie prebiehalo?“ Avšak bol aspoň natoľko milý, že jej dovolil zavolať najbližšej priateľke. No tam to nikto nedvíhal, atak sa po niekoľkých márnych pokusoch rozhodla vrátiť domov.

Akurát prechádzala cez zle osvetlenú uličku, keď za sebou začula rýchlo sa približujúce kroky. Rozbehla sa, no stihla dobehnúť len po najbližšiu lampu: tam sa na ňu vrhol.

Vo chvíli, keď znej strhával šaty, všimol si jej dobité telo, okamžite ju spoznal azaskočený, dal sa na útek.

Kostolník C. C. bol úprimný veriaci ajeho jedinou túžbou bolo stať sa svedkom nejakého Božieho zázraku.

Každé ráno, len čo vstal, prosil oto Boha vmodlitbách. Avečer, tesne pred spaním, opäť pokľakol atak ako ráno, prosil... Celé roky.

Starol, už aj slabol, aj chorel, pomaly sa mu míňali dni života – ale túžobne očakávaný zázrak stále neprichádzal. No on sa nevzdával azdalo sa, že jeho viera atrpezlivosť sú bezhraničné.

Toto však prestalo byť pravdou vdeň, keď práve slávil svoje sedemdesiate prvé narodeniny. Už od rána bol akýsi nesvoj, podráždený, nervózny; akeď potom na oslave ešte čo-to popil, jeho počiatočná zlá nálada vyústila do výbuchu toľkej zlosti, že strhol zo steny liatinový krucifix, rozbil ho ostôl, potom vybehol na dvor aza nezopakovateľných nadávok, hroziac päsťou nebu, kričal: „Neumriem, kým neuvidím zázrak! Po-ču-ješ! To ti sľubujem!“

A otri dni ho našli mŕtveho...

Minulý týždeň celé okolie vzrušila správa opodivnej sérii nešťastí anáslednej smrti pani C. D.:

Pani C. D. sa ako obyčajne ponáhľala zpráce domov – pošmykla sa však na neposypanom chodníku, zlomila si nohu abola prevezená na ošetrenie do nemocnice.

Keď ju po ošetrení priviezli znemocnice domov, snohou vsadre, namiesto toho, aby poslúchla rady lekára aležala, pustila sa do upratovania ana dôvažok si zlomila aj ruku.

Pri opätovnom prevoze do nemocnice vypadla ošetrovateľom znosidiel arozbila si hlavu.

A počas následného vyšetrenia ju zavalil lajdácky ukotvený röntgen, pričom jej naštiepil dve rebrá.

Tak to sňou išlo až do nasledujúceho rána...

Nasledujúce ráno, už náležite ošetrená, kývala mužovi idúcemu do práce. Príliš sa pritom vyklonila zokna, obväzy asadra ju prevážili, stratila rovnováhu, vypadla na chodník azabila sa.

Pán D. D. mal rodinu. Jedného rána všetci vstali, umyli sa, obliekli, naraňajkovali asvorne vyšli zdomu. Pomaly kráčali smerom kautobusovej stanici.

Keď tam dorazili, autobus bol už pristavený acestujúci nastupovali.

Pán D. D. pobozkal ženu, pohladil deti, podal ruku najstaršiemu synovi, apotom, keď už autobus sjeho rodinou odchádzal, kýval, kým sa mu nestratil za najbližšou zákrutou.

Potom šiel do práce.

Nemal však šťastný deň. Na stole ho už totiž čakal odkaz, že autobus mal vážnu haváriu, ktorú nik zjeho blízkych neprežil. Pán D. D. dostal vten deň vpráci voľno. Šiel teda domov, prezeral si rodinný album ačakal, kým sa zvečerí... Keď už bola noc, rozplakal sa aokolo tretej ráno nešťastne vykríkol.

D. E. pochopil, že tento svet sa rúti do záhuby. Pocítil svoje schopnosti arozhodol sa, že on bude jeho spasiteľom. Vyšiel teda do ulíc realizovať svoj plán.

Po pár útokoch na jeho osobu: fyzických či len slovných; po dvoch predbežných zadržaniach: za poburovanie aza rušenie nočného pokoja; apo trápnom výstupe vmiestnom kostole – jednoducho zošalel. Po desiatich rokoch márnej liečby umrel vústave pre choromyseľných apochovali ho na priľahlom cintoríne.

Zakrátko po jeho smrti sa však medzi ľuďmi rozšíril názor, že D. E. nebol blázon, ako sa oňom tvrdilo, ale že do spomínaného ústavu sa utiahol pred nepochopením sveta akvôli riziku, ktoré mu mohlo vzhľadom na charakter jeho činnosti hroziť. Keď umieral, vyriekol údajne rozhodujúce slová, oktorých sa medzičasom vytvoril celý mýtus. Avšak dnes si už nik zvtedy prítomného personálu nevie spomenúť na ich presné znenie.

E. F. bol nenápadný. Mal uzavretý okruh priateľov amilujúcu rodinu. Chodil do práce abýval vdome na predmestí.

„Tu predsa bývajú I-ovci!“ zvolal.