Roman Kulich

Krik nevinných

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Roman Kulich, 2017
Slovak edition © Marenčin PT, spol. s r. o.
Jelenia 6, SK-811 05 Bratislava
www.marencin.sk marencin@marencin.sk
Cover © Miroslav Kulich
Jazyková úprava Ria Jesenská
656. publikácia, 1. vydanie
ISBN 978-80-569-0003-1 (viaz.)
ISBN 978-80-569-0004-8 (ePDF)
ISBN 978-80-569-0005-5 (ePub)

Krik nevinných

Nad najvyššími strechami a vežou kostola v Blatnici sa skláňali tmavé mračná. Koniec tohtoročného augusta bol zatiaľ sychravejší než predošlé, čo sa možno pripísalo na vrub zachmúrenejším tváram tunajšieho obyvateľstva. Už od rána perlilo.

Vzduch bol presýtený vlhkom a mĺkvom, ktoré tu bolo počas daždivých období cítiť ako samovoľnú entitu.

Nad cintorínom sa prevaľovala hmla, možno pozostatky oblakov a ich najťažších častí, ktoré pod ťarchou vlahy klesali až po samotnú zem. Špice nových či schátralejších náhrobkov prepichovali dymovú clonu ako štíty hôr cez inverziu. Spoza rohu ošarpanej budovy miestneho družstva sa odrazu vynorila vysoká postava v dlhom kabáte. Muž mohol mať okolo štyridsať rokov, vynímal sa hlavne jastrabím nosom a tmavými pohyblivými očami. V pravej ruke zvieral roztvorený dáždnik, z ktorého sa momentálne rútili vodopády vody. Rozpršalo sa intenzívne, no jeho tvárou to ani nehlo.

Len v pravom oku akoby preletel záblesk pohoršenia či letmého hnevu. Starostlivejší pozorovateľ by si možno všimol, že muž má jemné pestované prsty a pokožku na lícach akoby pedantne natiahnutú. Na chlapa celkom pružnú a takmer nepoznačenú lopotou. Určite sa o svoj vzhľad staral a napokon... jeho vytŕčajúca reverenda a biely kolárik dávali znať, že to nie je nik iný ako miestny farár, ktorý k namáhavej robote až tak nepričuchol.

Uberal sa rezkým tempom.

Skracoval svoju vzdialenosť bocianími krokmi a spod lakovaných topánok mu vyšplechovali fontánky vody.

Blížil sa k domu tetky Babálovej, ktorá už prežívala sklonok života, a keďže si niesla na chrbte takmer deväť krížikov, všetci tunajší vedeli, že je najstaršou obyvateľkou dediny. V poslednej dobe sa jej pohoršilo, ale na jej stave bolo najstrašnejšie to, že do nej možno, azda i skutočne, vstúpil samotný Zlý.

Miestny farár Mojmír tomu najprv nechcel uveriť. Odvolával sa na to, že počas svojej kariéry duchovného pastiera sa s ničím podobným nestretol. Avšak potom, ako si Babálovú prezrel, musel usúdiť, že s ňou naozaj nie je niečo v poriadku, hoc doktor (ktorý na jeho popud pricestoval až z Martina) tvrdil, že ide iba o praobyčajnú vyčerpanosť.

Doktor sa mýlil. Babálová totiž hovorila zvláštne slová. Veľmi zvláštne slová.

A farár Mojmír pochopil, že je potrebné tento „neduh“ vyhnať.

Kráčal teda pomedzi obrovské kvapky a nad Blatnicou akoby sa čoraz viac zotmievalo. Mraky nadobúdali kamennú farbu a okolité lesy sa úplne stratili v nepreniknuteľnom opare.

Dom sa ukázal až za chvíľku. V spálni sa svietilo a z komína stúpal pásik dymu. Aj keď bol práve august, u Babálky (tak ju všetci odnepamäti volali) sa kúrilo. Ani sa nečudoval. Tieto dni boli extrémne chladné. Počasie pripomínalo skôr jeseň, než druhotnú fázu leta.

Zaklopal na dvere a striasol z dáždnika cícerky vody.

Otvorila Matyšová – jeho veľmi dobrá spoločníčka, ktorá mu vypomáhala s upratovaním na fare i v okolí. Tá, ktorá vždy poznala všetky klebety, ešte čerstvejšie ako teplé rožky, a ktorá mu hocikedy priniesla výbornú jablkovú štrúdľu či horúcu kačacinu. Na tej si vedel aj bezbožne pochutnať.

Vnútri už akiste čakala stará Liskajová, ďalšia z jeho kresťanskej légie, ktorá farárovi o dušu drukovala a vtierala sa na každom mieste. „Och, Bože! Dobre, že ste tu! Babálka zasa vystrája!“ zalamentovala na privítanie Matyšová a jej vráskavá tvár pripomínala stelesnenie nervozity.

Avšak uprostred spleti kožných brázd zistil, že sa čohosi skutočne bojí. Zrenice mala stiahnuté a úzke. Nevedomý obranný postoj.

Preto zvážnel. „Zasa rozpráva iným jazykom?“ spýtal sa. „Áno! No keby len to!“ spľasla dlane.

„Hádže sa o rub postele ako nejaké lesné zviera. Slintá, kope, hryzie! Tereza ju zatiaľ drží za ramená, aby sa čosi nestalo. Nato, aká je stará, má veľkú silu!“

Farár iba prikývol a vošiel dnu. Pokožku na lícach a nose mu ovanulo teplo. Ucítil typickú zatuchlinu a kyslastý puch stareckých obydlí.

Zhora sa ozvalo škriekanie, ktoré o sekundu ustalo, na čo opätovne začul mravčanie, ako keby sa v poli párili mačky. Farár sa rýchlo prežehnal, pričom ho Matyšová napodobnila.

„Poďte hore!“ ukázala na drevené schody, ktoré viedli na poschodie. Tam sa nachádzala Babálka. Nemocný duch ju napadol a rozožieral jej dušu ako koncentrovaná kyselina.

Matyašová v modrej sukni (pod ktorou sa mohlo nachádzať ešte dobrých päť vrstiev), a s krajkovou šatkou na hlave, začala uberať vzdialenosť, ktorá ich mohla deliť od samotného Prekliateho.

Áno, verila tomu. Tak ako všetkému, čo pánko povedali.

Verila, že takéto Zlo prišlo do ich dediny, aby vstúpilo do tých najbezbrannejších.

Teda nie do nej.

Dostali sa až hore a obaja s posvätnou úctou zastali tesne predo dvermi. Zvieracie zvuky ustali, no napätie by sa dalo krájať. Farár Mojmír siahol na studenú kľučku, pričom ešte raz žmurkol na Matyášovú. Tá iba vystrašene prikývla. Bolo rozhodnuté. Vošli dnu a ihneď sa im naskytol odporný pohľad.

Tetka Babálka sedela na posteli, z očí jej stekali pramene polozrazenej krvi. Mala ich vyvrátené až ku stropu a z pootvorených úst bez zubov trčal kúsok zaslineného jazyka. Bielu halenku mala roztrhanú na množstvo zdrapov, visiacich z nej ako zhnité papraďové listy.

Nababušená perina bola naverímboha postriekaná machuľami krvi. Babálka ju mala i na rukách, aj tu však vyzerala byť zaschnutá a tmavá. Ako ríbezľové víno.

Farár hľadal pohľadom Liskajovú, no nikde v izbe sa nenachádzala.

Ostal šokovane stáť. Matyášová – schovaná v bezpečí za jeho chrbtom – sa usilovne modlila, pričom sa mu zamarilo, že sa sústavne zajakáva, akoby sa mala každú chvíľku zadusiť. Vtom čosi začul. Chripľavý zvuk, ktorý sa ozval spoza druhej strany postele. Akoby cez privretú okenicu zahvízdal fujak. Kradmo sa priplichtil bližšie k opačnej strane a náhle zbadal Liskajovú, ako v zbedačenej polohe leží na koberci a drží sa za hruď. Oči mala purpurové, no stále žila. „Strašne ma buchla do hrude! Možno tam mám čosi zlomené!“ bedákala.

„Nemôžete sa ani postaviť?“ spýtal sa šetrne Mojmír.

„Ešte neviem. Radšej počkám. Tá stvora má silu ako býk! Ešte ma zabije, aj keď nechce! Naozaj!“ zalamentovala so slzami na krajíčku.

Mojmír okamžite vrhol pohľad na to, čo bývalo kedysi Babálkou.

Práve teraz mala hlavu pootočenú do fyzicky nemožnej polohy. Oči celé čierne, akoby zaliate tušom, a... usmievala sa.

Len tak sa zubila.

„Prišiel si?“ zareptala okamžite hrubým hlasom. Mojmír sa sekundu na to prežehnal. A Matyášová, neustále zízajúca z bezpečia pri dverách, zvýšila tempo odriekania mantry.

„Áno, prišiel. Nedajbože sa vám to nepáči?“ prižmúrenými očami zazeral na to zbedačené telo, no časť mozgu, kde sa nachádzala ostražitosť, bola našponovaná na maximum.

V podobnej situácii musel byť pripravený aj na nemožné. Zatiaľ sa nikdy s takými zjavnými prejavmi nestretol. Avšak úzkosť z neho začala postupne opadávať, takže ju nahrádzal odhodlaním.

„Si si istý, že to chceš? Pozri na tú sprostučkú Liskajku! Môže byť rada, že som jej nedolámala všetky skurvené rebrá!“

Miestnosťou zatriasol zvonivý smiech.

„Ty úbohá špina! Dúfam, že to Fero z hrobu všetko vidí! Akú hlupaňu mal kedysi za ženu!“ zasyčala na zemi dotknutá.

Mojmír z toho usúdil, že jej nakoniec až tak zle nie je, a preto sa začal úplne venovať Babálovej. Dumal nad tým, či trpí posledným štádiom posadnutosti, teda samotnou Posesiou. Najprv sa pohrúžil do predpísanej modlitby, pričom dával pozor na ľudskú schránku, do ktorej vstúpilo čosi cudzie.

Mohla vyviesť hocičo, ale neustále iba chrčala, oči mala kdesi mimo (azda v úplne odlišnej dimenzii), a z pootvorených úst jej na perinu padali žlté hlieny.

Strašný pohľad.

„O čo sa snažíš? Chceš ma zmiasť? Alebo chceš zmiasť sám seba?“ čudovala sa Babálová.

Jej tvár akoby ostarla ešte o päťdesiat rokov, obrvy mala zhrubnuté a namosúrené. Z očí jej šľahali blesky zloby.

Farár Mojmír sa zatiaľ neustále modlil, odriekajúc predpísanú formulku modlitby Pane Ježišu Kriste.

Náhle si zvliekol mokrý kabát, pod ktorým sa skrývalo liturgické rúcho s fialovou štólou, ktorú vzal do dlaní. Zvolal:

„Boh, Všemohúci Otec, ktorý chcel, aby všetci ľudia boli spasení, nech je s vami všetkými!“

Babálová sa v zlomku sekundy zachichotala.

„Som úplne vlhká! Som mokrejšia ako tie zbastardené lesy naokolo. Som neukojená stará žena, miláčikovia! Len pokračuj, otrok!“ zaštebotala hláskom adolescentnej dievčiny.

Odrazu sa spoza dverí ozval klepot.

„To som ja, kaplán!“ ozvalo sa.

Kaplán mal trochu tenší hlas, ktorý pôsobil ako hlas ženy, latentne sa vydávajúcej za muža. Preto si aj mnoho ľudí v Blatnici myslelo, že po sexuálnej stránke s ním niečo nie je v poriadku, hoc mal manželku a dve dievky.

Farár Mojmír sa na okamih zarazil, no hneď potom vydal Matyášovej pokyn, aby neotvárala.

Strážkyňa izby vyzerala sprvoti začudovane, avšak ako sa na rozumnú pomocníčku patrí, poslúchla, pričom sa chrbtom zaprela o dvere. Kaplán zabubnoval opäť.

„Je všetko v poriadku? Pribehol som sa pozrieť. Videl som vás ísť sem, tak reku pomôžem!“ rečnil naliehavo.

„Nebude treba! Sme tu až traja a musíme sa sústrediť. Takže môžete pokojne odísť. Teraz by vôbec nebolo vhodné otvárať dvere,“ použil Mojmír najsilnejší argument.

Kaplán stíchol, ale po odmlke prehovoril:

„Dobre teda. Ako poviete. Idem späť na faru. Treba vystrojiť veci na večernú omšu a nebudem vyrušovať.“

Následne na to odkráčal a vzápätí sa ozval hlasitý vrzgot, keď sa jeho telo nieslo rozheganými schodmi.

„Tak, to by sme mali,“ vzopol prsty do seba farár. „Nateraz by nám isto nepomohol! Stačia nám naše modlitby a slová od Pána!“

„Amen!“ zabedákala Matyášová.

„Postavte sa za mňa, blízko k Liskajovej. Dávajte na ňu pozor! Ja sa začnem modliť a vy budete opakovať staré známe Amen. Dobre?“

Matyášová prikývla.

„Amen!“ vyšlo jej slabučko z pier.

„Môžete sa modliť koľko chcete! Môžete povolať celú čriedu anjelov, na čele so zbičovaným či neznámymi bohyňami, no mňa nevyženiete! Hostím sa na tejto rozorvanej duši a jej tele. Hostím sa až dovtedy, kým neskape ako chorľavé prasiatko!“ zaškriekala Babálová.

Jej čierne oči zatiaľ žiarili škodoradosťou.

Farár Mojmír na verbálny útok nereagoval, postavil sa pred posteľ a zatváril sa uvážlivo. Schytil do rúk pripravené Sväté Písmo a preložil ho štólou.

Následne spustil:

„Ty, Pane, si moje útočište, zahŕňaš ma radosťou zo spásy!“

„Amen!“ skríkla Matyášová a následne aj Liskajová.

„Nech je nad nami, Pane, tvoje milosrdenstvo, ako dúfame v teba! Zošli svojho Ducha a všetko bude stvorené a obnovíš tvárnosť zeme! Zošli pomoc z neba a zo Sionu skorú záchranu!“

Znovu sa ozvalo „Amen“, no len z úst Matyášovej.

Babálovou trhlo.

„To je všetko?“ zvolala rozrušene. „Toto divadielko myslíš vážne? Nechceš mi ukázať aj čosi iné? Však vieš čo...“

Farár sa iba nemo pozeral.

„Veď ty vieš čo, idiot!“ zaburácala ako odrastený chlapisko.

Jej hlas sa zmenil. Znel hrozivejšie a zachrípnutejšie, ale Mojmír ostal pokojný. Jeho napnutou tvárou nepreletel ani závan pochybností, strachu, či rezignácie.

Pôsobil dojmom sochy pred finálnym otesaním. Odrazu sa celý prehol, zvraštil, položil dlaň na svätú knihu a pozrel na Babálovú.

V tom momente nastalo v izbe úplné ticho...

Marek Mastalič si žil svoj skryto nevýznamný život na kraji dediny, pri ústí do známej Gaderskej doliny.

Napravo, za väčšími domami (podaktoré slúžili na rezbársku výrobu umeleckých výtvorov, ktoré dotyční majstri prezentovali na dvoroch), stál Mastaličov dvojizbový domček. S dvorom, na ktorom mu pobehovali sliepky a čierny belgický ovčiak. Jeho strážca. Vedel, že zvieraciemu pohľadu a ušľachtilému čuchu neujde nič. Veľko-fatranské medvede občas zbiehali do dediny za ľahšou potravou, pretože odpadkov sa, hlavne po nezodpovedných turistoch, povaľovalo naokolo mnoho.

Ale psí ochrancovia stihli lesných chlpáčov veľakrát zahnať a búrlivým brechotom pobudiť celú štvrť. Preto vlastnili psa mnohé rodiny a štvornohý spoločník sa stal ešte užitočnejším.

Marek Mastalič kedysi pracoval v martinskej továrni na výrobu obuvi, no časom, ako sa objavila celosvetová finančná kríza, nastalo prepúšťanie, ktoré sa dotklo aj jeho. Strata dobre plateného džobu mu vykrojila na čele hlbšie vrásky, stihol sa však zamestnať v obchodnom sklade a neskôr aj na miestnom družstve. No zovšadiaľ sa musel porúčať. A to vôbec nie preto, že by sa neosvedčil (práve naopak, vždy bol pracovitým zamestnancom), ale postupné personálne škrty sa začali praktizovať skoro všade. Momentálne bol síce nezamestnaný, ale nezaháľal. Snažil sa pomáhať, kde sa dalo. Mal súce ruky, šikovnú myseľ a rozum takisto nemusel naháňať.

Po večeroch čítaval. Mnoho a rád. Azda by sa časom dostal aj na vysokú školu, čo by po priemyslovke nebol zlý ťah, no zatiaľ preňho neboli vytvorené predpoklady a ani dostatočné financie. Potreboval peniaze a tie nerástli v machu...

Pred rokom sa rozišiel s priateľkou. Po vzájomnej dohode nakoniec ostal sám a pomaličky si zvykal. Snažil sa žiť kultivovane. Dobre sa obliekal a nechodil po pijatikách. Otec aj matka mu už umreli a súrodencov nemal. Vlk samotár. Rád sa túlal po lesoch. Zbieral huby či iné plody. Občas chytil nejakého pstruha alebo doniesol pár vtáčích vajec. Vystačil si, ale oženiť by sa niekedy chcel. Veď mal len tridsaťpäť rokov, takže život sa ešte pred ním uškieral.

Do miestneho kostola nezablúdil, v Boha veľmi neveril, všetko okolo neho mu prišlo rozprávkové a priveľmi hmlisté. Realita zvykla byť omnoho priamočiarejšia.

Konečne sa mu podarilo nájsť prácu a práve mal nastúpiť do malého fastfoodu v martinskom obchodnom centre ako kuchár, aj keď ním vyučený nebol. Zvládal skoro všetko. Možno aj omnoho viac...

V ten deň bolo sychravo, čo nikomu na nálade nepridávalo. Vyšiel pred vchodové dvere a pozrel na schúlené sliepky pod humnom. Vedľa postával Astor, ktorý ich s akýmsi uvedomelým odstupom pozoroval.

Marek ho na reťaz nedával. Bolo to nadmieru inteligentné psisko, takže vedel, že žiadnemu domácemu operencovi neublíži, pričom mohol využiť voľný výbeh. Zastrihal ušami a spozornel.

Oddola z dediny sa približoval malý človiečik so sklonenou hlavou. Na nej mal narazený starožitný klobúk a celý bol odetý vo vojenských maskáčoch. Na nohách sa mu vynímali kanady.

„Hrboš?“ zahundral si len tak pre seba Marek. Jeho krátka briadka, ktorá mu zdobila tvár, sa mierne vychýlila, keď sa pousmial.

Každý poznal Hrboša. Bol to neobvyklý a svojrázny zjav, aj na takú špecifickú oblasť ako je Gader s Blatnicou a dolinou. Vravievalo sa, že ho matka splodila so svojím bratom, ktorý už nežil, preto sa narodil trochu zaostalý a dementný.

Marek však rečiam neveril.

Pravú lopatku mal vykrútenú nahor, takže to vyzeralo, že sa neustále hrbí. No a v tvári vyzeral ako dobromyseľné dieťa (s príliš zhrubnutými obrvami), hoci mohol mať už vyše tridsať. Oblečené nosil skoro stále to isté a Marek si dobre pamätal, ako mnohokrát smrdel.

Ak ho však naozaj splodila jeho matka, u ktorej (i keď bola po smrti) kdesi pod horou ešte býval... s vlastným bratom, ničomu sa nečudoval.

Pricupital až k bránke a spod klobúka sa tupo usmial. Zubov mal len pár, aj tie boli hnedé a poobíjané. Marekovi ho prišlo ľúto, no osud býva často nekompromisný a príroda má vštepené vlastné zákony, ktoré fungujú tisíce rokov.

Hrboš je úplne neškodným človiečikom, o tom bol presvedčený. Takže pri ňom mohol byť otvorenejší a žoviálnejší než pri iných klebetníkoch a zdanlivo solidárnych susedoch. Aj Astor sa okamžite prepol do súcitného módu, podišiel k bránke a oblizol Hrbošovu nadstavenú dlaň, akoby tam bola kocka cukru.

Vždy bol k nemu milý, až zvieraco zdvorilý, čo pri ostatných návštevníkoch nerobieval. Azda aj to psisko vycítilo, že hrbatý človiečik je kalika bez známok zla.

„Dobrý deň, Marek,“ prehodil Hrboš skoro nadšene, no náhle zosmutnel.

„Dobrý aj tebe! Čo pobehuješ v tomto daždi?“ pristavil sa a poškrabkal za ušami zízajúceho Astora.

„Idem z družstva a len tak sa ponevieram. Mám rád dážď,“ veľavýznamne zdvihol oči k oblohe.

„To vidím. Teraz však vonku nie je ani dušička, nie?“

„Je,“ zahundral Hrboš. „Videl som dnes kruté veci!“ dodal jedným dychom záhadne. „Veľmi kruté veci!“

Marek sa zarazil.

Kruté?

„Kruté veci?“ zopakoval myšlienku nahlas. „A čo si takého videl, preboha?“

Hrboš sa trochu okúňal. Škúlil očami a krútil ramenami, akoby mu ich kropil sírový lejak. Napokon tajomstvo vyklopil.

„Videl som, ako sa Babálová zvíja!“ šomral tajnostkársky.

„Babálová? Myslíš starú Babálku? A zvíja?“ nechápal ani jedno slovo.

„Áno. Presne tak. Ona. A zvíjala sa, lebo ju pojedal sám diabol!“

Marek si unavene povzdychol.

„Ach, Hrboš! Viem, že nepiješ, ale niekto ti náhodou čosi neulial? Absolútne nechápem, o čom teraz točíš!“

Hrboš mu dlho pozeral do korkových očí, pričom sa mu na nahlúplej tvári odohrával hurikán všemožných emócií, až sa zastavil na predošlom otupenom výraze.

„Nikto nič. Ja nikdy nepijem,“ konštatoval. „Babálová sa zvíjala a diabol pojedal jej dušu!“

„Počkaj! Viem, že je na tom zle, ale diabol? Dušu? Kde si to všetko videl?“

„U nej doma, nikde inde. Bol tam aj farár a dve ženy. Nerozoznal som dobre, že ktoré. Farár chcel diabla zničiť a zahnať ho preč!“

„Takže si zbadal cez okno všetko, čo práve robia?“

„Áno, videl som, čo robili. Bol som na kopčeku, schovaný za stromom,“ uškeril sa. „Oni ma nevideli.“

„Chceš povedať, že farár vykonával na Babálovej exorcizmus?“

„Farár vyháňal diabla, čo pojedal jej dušu. Diabol je zlý duch!“

„Sakra, to sú nám teda veci! Vďaka za informácie, Hrboš! Ale prečo sa tak trasieš? Čoho sa ešte bojíš?“

Marek pozoroval, že celým Hrbošovým telom občas prebehne nutkavá triaška, akoby trpel záchvatmi zimnice. Bol ešte divnejší než obvykle.

„Bojím sa diabla a toho, že ľudia ho zbožňujú.“

„Ale, prosím ťa! Kto by zbožňoval diabla?“

„Neviem. Ale je ich veľa. Viem, čo hovorím. Diabla alebo diablicu.“

„Diablicu?“ Marek iba znudene pretočil oči. „Chceš si spomenúť aj na niekoho konkrétneho?“

„Nechcem,“ rýchlo vydul pery.

„Dobre teda. Keď nechceš, prosím. Ani to nepotrebujem riešiť. A ako to teda s Babálovou skončilo?“

„Neviem. Zastreli závesy, ale bol tam škrekot a buchot. Ako nejaké zvieratá!“

„No, nech je, ako je. Bohvie, čo sa tam vlastne dialo. Len aby Babálka ostala zdravá. Sám netuším, ako prebieha taký exorcizmus. A možno ani náš samotný farár.“

„Ja viem, ako prebieha. Videl som to vo filme. Ale tento bol divný,“ trochu sa obrátil dozadu a bojazlivo prebodával šero medzi chalúpkami. „Môžem už ísť?“ vypýtal sa, akoby ho pri bránke držal násilím.

„Pravdaže. Choď!“ nahodil Marek nechápavý úškrn. A Hrboš sa bez ďalšieho slova otočil a ozlomkrky sa rozbehol preč.

Marek ešte dlho pozoroval tenké cícerky dažďovej vody, vyprskujúce spod jeho podrážok.

Napokon iba neveriacky pokrútil hlavou a pohladkal Astora za ľavým uchom. Ten však ako zhypnotizovaný sledoval zmenšujúcu sa siluetu krivkajúceho človiečika, až kým sa nestratil.

„Máš ho rád, čo?“ prihovoril sa mu do uhľových očí. Pes naňho pár sekúnd zízal, akoby vyčkával, či ešte niečo dodá, a potom obrátil hlavu smerom k zmiznutému Hrbošovi.

„Teraz si sa prezradil, kamoš. Máš! Vy by ste teda boli dvojka! To ti poviem,“ zazubil sa sám pre seba a odkráčal do domu. Hrboša už radšej neriešil...

Pomaličky prestávalo pršať.

Kostol už síce dlho nenavštívil, no exorcizmus a veci s tým súvislé museli byť pre každého obyvateľa planéty peknou zaujímavosťou a on nebol výnimkou.

S Babálovou sa poznal dobre. Raz jej vymaľoval predsieň a raz opätovne zhlobil prasknutú posteľ. Ľudia si ho občas zavolali (najmä tí starší a imobilní), aby pomohol s nejakou fuškou, čosi narovnal, zrenovoval. V dedine už mal nejaký cveng, takže sa pozývanie na „pracovné návštevy“ v poslednej dobe zintenzívnilo.

Ale vyberal si. Pokiaľ bol nezamestnaný.

Večer sa mal ešte stretnúť s Romanou Píleckou. S dievčaťom, s ktorým si asi pred jeden a pol mesiacom začal, no bolo veľmi plaché a slušné, čo ho na jednej strane prekvapovalo, na druhej mu však trochu imponovalo. Nedali si ešte ani poriadnu pusu, nieto čosi drzejšie alebo preňho zaujímavejšie, ale napodiv mu to nevadilo.

Bavilo ho rozprávať sa s ňou. Alebo iba hľadieť do jej lesklých zreníc. Pozorovať rozpaky v tvári, roztržité kradmé pohľady naňho, keď si myslela, že ju nesleduje. Vlastne v tom videl slušný potenciál.

Vážne vzťahy by sa predsa mali začínať až po dlhšom oťukávaní.

Po tom, ako dostal od bývalej priateľky Andrey kopačky, trochu na ženské pokolenie zanevrel. Aj keď sa po päťročnom vzťahu ťažko zvyká na stereotypný život starého mládenca, ale inak sa nedalo.

Bol si istý, že už dávnejšie niekoho mala, no dôkazmi nedisponoval a neskôr ho to prestalo zaujímať. Žila až v Turčianskych Tepliciach, kam sa toľkokrát zasa netrepal, takže mu nakoniec zmizla z očí, následne aj z mysle.

Aj keď tvrdila, že rozchod je výsledok ich neustálych hádok a ostrých zvád, bol odlišnej mienky. A čas všetko vymazal a uložil na kôpku chladného zabudnutia.

No a Romanu stretol u rodinky Píleckých, ktorým bol víkendovo reparovať prasknutý vykurovací kotol.

Zvidenia ju, samozrejme, poznal, i keď bola o deväť rokov mladšia. Kde tu ju stretával a pozdravili sa, no nič viac. Pri oprave sa však vyrozprávali a čiastočne si aj porozumeli.

Vyzerala byť živou, usmiatou a milou bytosťou. To mu stačilo. Človek, ktorý by ho časom dokázal duševne naplniť. Páčila sa mu. V podstate už dlhšie. Krátke kukuričné vlasy, vyššia postava a poskakujúce zelenomodré oči. A tie do neba siahajúce nohy! K takým vždy inklinoval.

No najprv chcel ísť pozrieť Babálku! Teda, ak ostala doma... Možno si ju farárko s kaplánom zobrali na faru, na miestne pozorovanie. Vlastne by mal byť pri exorcizme prítomný aj doktor? Asi hej.

Ak však skutočne vykonávali podobnú činnosť, o jeho prítomnosti silno pochyboval. Vlastne sa nad takou hypotézou iba usmieval. Pravdaže nie. Nepriviedli by ho.

Farár by takú hlúposť iste neurobil. Marek pochyboval, že by si na akúsi zvrátenú kresťanskú seansu pozval legitímneho pozorovateľa, aj keď to asi Vatikán nariaďoval. To akoby si ľahol rovno pod gilotínu, čo by mu pri vyhranenej práci nepomohlo.

Chápal ho.

V podstate mal farára Mojmíra, ako ho tu každý volal, rád. Bol zvláštny, trochu iný, ale milý. Nemal z neho zlý pocit. Pripadal mu ako roztržitý a čudácky chlap, ktorý sa snažil v mene Najvyššieho ľuďom pomáhať a presviedčať ich o záslužnosti vysviacky.

Vždy sa mu zdal zženštilý, no to je asi pri duchovných povolaniach daň za ich prácu. A čo sa týka jeho sexuality, Marek bol presvedčený, že sa mu páčia ženy.

Vlastne to bol len pocit, ale na svoje pocity odjakživa dal. A zvyčajne zvykli aj dobre vychádzať.

Takže bol momentálne prekvapený nebezpečným opisom vyháňania, ktoré mu predniesol Hrboš. Znelo to síce úsečne, no i tak z neho vychádzalo čosi riadne chladné. Zamrazilo ho i teraz.

Mal by za Babálkou zabehnúť. Veď sa nič nestane... Len si overí situáciu.

V sekunde sa tak rozhodol, prehodil cez seba pláštenku, zakuklil sa ako uzimené žieňa a vyrazil naprieč dedinou. Ulice zívali prázdnotou a aj keď dážď utíchol, ľudia ešte stále vysedávali vo svojich vyhriatych domovoch.

Kto by sa im aj čudoval?

Konečne sa dostal k Babálovej domisku, zabúchal na dvere a trpezlivo vyčkával. Po chvíľke postup zopakoval.

Nič sa nedialo. Marek znervóznel, pozrel hore na okno a zistil, že sa svieti.

Takže musí byť doma! Alebo je tu ešte stále prítomná naša krížová výprava?

Okúsil pootočiť kľučkou a dverce sa trochu pootvorili.

No jasné! Babálka sa málokedy zamykala. Aj keď u nej naposledy majstroval, mala vždy deň otvorených dverí. Vkĺzol dnu, ihneď vybehol po schodoch na pôjd, a vošiel do izby. Babálka ležala až po krk zababušená v perine a zazerala naňho veľkými, krvou podliatymi očami. Viditeľne pred nejakou dobou trpela, no na jej tvári i tak poskakoval starecký úsmev.

Všimol si, že v izbe sa prevaľovala korenistá aróma kadidla.

„Prišiel som vás navštíviť,“ zazubil sa energicky. „Počul som, že sa pohoršilo, tak som premýšľal, že vás obzriem. Ako sa vám darí?“ zvýšil hlas, kvôli jej nahluchlosti.

„Nepohoršilo, Marek! Teraz je dobre!“ prehodila vážne, ale pôsobila pritom bystro, až ho to zaskočilo.

„Naozaj dobre?“

„Výborne! Farár mi pomohol a všetko rýchlo odohnal.“

„Bol vo vás diabol alebo nejaký zlý démon?“ nadvihol neveriacky obrvy, keďže už pochopil, že sa bál zbytočne.

„Nie.“

„A čo teda?“ pristúpil opatrne k peľasti.

„Priveľa dobra,“ opätovala mu hrejivý úsmev. „Vyliečil ma, beťár jeden. Vyhnal to dobro ako nejakého nakazeného vrabca.“

Marek udivene pokrčil čelo, no nepovedal nič. Babálka akiste prekonala dosť akútny šok. To teatro, podivné výkriky a latinské formulky, ktoré sa pravdepodobne pri exorcizme používajú, museli na jej starecký mozog pôsobiť ťažkým mentálnym tlakom. Ešte stále bola mimo, badal, že očami nešikovne pátra po strope. Z jednej strany na druhú a zasa nazad, akoby tam hore sledovala poletujúcu muchu.

Napokon sa jej kukadlá ustálili a opäť mu venovala pohľad. Tentoraz však vyzeral prázdny a zakalený. Žeby náhle stratila rozum? No o chvíľu jej zrenice opäť zasvietili neskrývanou radosťou.

„Konečne som silná a zdravá žena! Všetko to, čo ma roky brzdilo, je zo mňa preč. Cítim sa taká voľná. Nespútaná!“ zvolala zrazu.

Marek si zahryzol do pery.

„Nespútaná? Nemali by ste byť po takom obrade skôr vyčerpaná a duševne zdecimovaná?! Ste si vôbec istá, že vo vás čosi bolo?“

„Som! Prečo by som nebola? Dobro je predsa v každom z nás. A stále! Teraz už patrím niekomu inému,“ zablikala očami. „Cítim sa fajn. Možno by som si aj zakrepčila.“

„Krepčiť asi nie. Ale som rád, že je nakoniec všetko, ako má byť! Mal som akési zlé tušenie,“ zliepal pobavene. Ani sa jej nechcel pýtať, komu vlastne patrí. Viditeľne bola mimo.

„Farár zo mňa vyhnal dobro! Už som ľahká ako pierko,“ ukazovala tri hnedé zuby, ktoré jej ešte v ústnej dutine zostali. „Vyhnal!“ dodala a rezolútne mávla rukou.

Marek nekomentoval. Určite to má babka v hlave popletené. Ktovie, čo s ňou v podstate bolo? Možno iba akási duševná neduživosť a strata vitality, ktorú považovali v kostole za prítomnosť Satanáša. Ktovie?

Sám tápal.

„Nemali pri vás niekoho nechať na sledovanie?“ nedalo sa mu neopýtať.

„Pánko povedali, že netreba. Vraj je všetko v poriadku. Ale večer sa na mňa prídu pozrieť,“ vysvetľovala mu, ako sa veci majú.

„Tak potom dobre,“ pritakal. „Len by ste mali vedieť, že z vás nevyháňal dobro, ale zlo!“ nahol sa pri tom tvrdení poriadne k jej zdravému uchu a nadvihol pritom kútik.

„Nekrič! Počujem aj rozmýšľam dobre... Idiot!“ zahriakla ho nečakane príkro. „Ja viem dobre, čo hovorím, aj farár ti to potvrdí! Vyhnal to hnusné dobro, takže som opäť plná sily!“ zvraštila obrvy do pokrivenej masky a na krku jej navreli miniatúrne žilky.

Marek sa strhol. Asi by mal ísť ešte za Mojmírom, nech mu všetko poriadne vysvetlí! Babálka na tom nie je mentálne dobre, aj keď sa mu videlo, že fyzicky je už všetko, ako by malo byť. A to ju väčšina Blatničanov už popredku zasypávala hlinou.

„Tak vám teda verím,“ zvolil si diplomatickejšiu cestu. „Opraviť nechcete nič? Ak by náhodou?“

„Vôbec nič!“ odsekla.

„Dobre. Ja teda pôjdem a dúfam, že o pár dní budete ako rybička!“

„Už teraz som ako šťuka,“ ani jej len nehlo žiadnym svalom na tvári.

Marek radšej iba prikývol a odkráčal z izby. Keď zatváral dvere, akoby mu zo srdca spadol ťaživý balvan. Niečo tam... za jeho chrbtom, čosi v izbovom éteri... To neviditeľné sa mu zahryzlo malými zúbkami do šije a nechcelo popustiť. Akoby vystúpil zo zatuchnutej kobky plnej čiernej mágie. Dačoho zlovestného. Obkolesil ho zadúšajúci pocit. Musí za Mojmírom, popýtať sa, čo to vlastne z jej tela vyháňali a čo Babálke presne bolo?

Rozhodol sa, že pôjde aj ihneď.

Keď vybehol na ulicu, už nepršalo. Mraky sa trhali ako kusiská rozpáranej periny, ba na okamih sa mu zdalo, že kde-tu prekukli lúče slnka. Ku kostolu to bol iba kúsok, no ihneď, ako sa vybral oným smerom, zbadal človeka, ktorého by tu čakal najmenej.

„Romana?“ frkol si len tak pre seba, keď ostal civieť na dievčinu, ako si vykračuje hore cestou, smerom k obecnému úradu. Nezbadala ho, no akoby jej mimozmyslové chápanie navrávalo, že sa má otočiť, obrátiť tváričku a usmiať sa.

„Marek! Ty mi zahýbaš s Babálkou?“ zaškerila sa a ihneď začala cupitať k nemu.

„Jasné! To si zistila až teraz? Vôbec si si nevšimla, ehm... náznaky? Nič? Ach,“ tváril sa mrzuto.

„Veru nevšimla. Si dobrý! Vieš to skrývať,“ priplichtila sa až k nemu a vlepila mu na líce šťavnatý bozk. „Ale ideš od nej, nie?“

„Hej, idem. Bol za mnou Hrboš a nakecal mi kopec somarín o tom, ako z nej vyháňali diabla... Len som ju chcel pozrieť. Zaujalo ma to.“

„Veríš Hrbošovi? Ten predsa často trepe!“

„Ja viem. No vyzeral vyplašene. Veď sa to po dedine povráva, že je s ňou zle nielen fyzicky, ale aj duševne. Že do nej vstúpilo čosi zlé! Teraz už vyzerala lepšie. Aspoň podľa mňa,“ pokrčil mimovoľne plecia. „Ale rozprávala úplne od veci. Akoby všetko vnímala naopak. Takže som chcel zájsť za Mojmírom, čo sa vlastne deje. Inak sa mi už zdala omnoho vitálnejšia.“

„Ty sa teda staráš! Sa bojíš o svojich zákazníkov?“ podpichla ho.

„Tss,“ Marek pobavene zvlnil pery. „Len ma zaujal ten Hrbošov výraz a jeho štýl rozprávania. Takýto nebýva nikdy. Akoby sa niečoho fakt bál. Sám neviem. A ty si sa kam vybrala?“ zmenil tému, nech sa nebavia len o tom, čo mu kalí myseľ.

„Mamka ma poslala do obchodu pre nejakú Indulonu a ďalšie masti. Zasa ju bolia nohy ako čerta. Chuderka, stále plače. Musím jej to natrieť.“

„Ach, jaj. Doktori dnes pomôžu málokomu, čo? Hnusná reuma, nechcel by som...“

„Neviem,“ rezignovane sklopila viečka a prešla si rukou po kratučkých vlasoch. „Ale je na tom fakt biedne, to ti poviem. A dnes večer ma prídeš pozrieť?“

„Ja som myslel, že skočíme na kávu?“

„Kvôli mame nemôžem. Aspoň na chvíľku príď ty! Je mi to ľúto. Viem, že zajtra už pracuješ, ale aj tak... Prosím,“ chytila ho teplou dlaňou za predlaktie a stúpla si na špičky.

„Jasné, že prídem, neboj sa toľko. Vieš, že by som bez toho nezaspal,“ pritúlil si ju k sebe a Romana sa zatvárila ako maznavé mačiatko. Zatvorila oči a nechala sa láskať mužským šťastím.

Hneď, ako sa rozišli a každý si šiel po svojom, pridal Marek na beztak rezkom kroku ďalší stupeň. Chcel všetko vybaviť bleskovo, potom sa dopratať domov, uvelebiť na gauč a na chvíľku si zdriemnuť. Cítil sa od rána nejako unavene a vôbec... Večer ho čaká Romana a zajtra nová práca.

Oddýchnuť si musel. Fušiek po dedine mal tento týždeň aj tak dosť. No peňazí len skromne. Ľudia v Blatnici boli naučení, že všetko robí za vatikánsku menu. Aj čosi ponúkli, ale bola to bieda. Finančný vtip, než reálne ohodnotenie práce. Preto potreboval ísť čo najskôr do roboty. Peniažky sa míňali ako odžité dni a nové samy od seba nepribúdali. Čo už, keď to zatiaľ inak nešlo...

Dostavil sa až ku kostolu, ktorý sa nachádzal neďaleko toho evanjelického a ihneď vstúpil dnu cez hlavný portál. Ovanul ho typický chrámový chlad a pošmúrne prítmie. Vzadu si stihol všimnúť postavu v liturgickom rúchu, pričom aj ona zaregistrovala jeho. Bol to samotný Mojmír, so svojím zakriveným sokolím nosom a večne poskakujúcimi, akoby nikomu neveriacimi, očami.

Práve po čomsi šmátral v jednej z dlhých lavíc, no keďže ho tiež zbadal, obrátil sa a vyšiel naproti.

V kostole sa počas jeho chôdze ozvalo vojenské dum, dum, dum.

„Čo ťa sem privádza, Marek?“ ustarostene pred ním spojil dlane do modlitebnej polohy.

„Len som sa prišiel spýtať na Babálku,“ neokúňal sa so zbytočným vysvetľovaním.

„Babálovú?“ prekvapene pridvihol obočie. „Tá je momentálne v náručí Ježiša a anjelov,“ štebotal tenším, posvätne plynúcim hlasom. „Vymietli sme z nej zlo a znovu nastolili v tele a duši pokoj. Božia láska ju oslobodila.“

Krásna reč, pomyslel si ihneď Marek.

„Bol som sa na ňu pozrieť a musím povedať, že vyzerala lepšie než naposledy, ale nemal by byť pri takomto obrade prítomný aj doktor?“

Kňaz naňho príkro pozrel. Ako si len dovolil pochybovať o priebehu svätej seansy?

„Mal, ale po našej urgencii sa stále nedostavoval a my sme už nemohli vyčkávať na ďalšieho. Proste sa nestalo. Diabol si vykonával svoju zradnú činnosť veľmi svedomito. Podrýpaval jej duševné zdravie neustále. Nedalo sa inak, iba našej farníčke pomôcť.“

„Hm. To verím. Chcel som to vedieť len pre spresnenie. Takže bol nakoniec vykonaný skutočný exorcizmus?“

„Bolo to jednoduché vyhnanie zlého,“ zatváril sa milo kňaz.

„Babálová však vraví opak.“

„Aký opak?“

„Tvrdila mi, že ste z nej vyhnali dobro a nie zlo. A preto jej je teraz lepšie.“

„Ach! Je ešte chudinka zmätená a slabá. Pôjdem sa na ňu pozrieť. Ale vedz, že jej je teraz naozaj lepšie! Všetko sme konali pod záštitou a milosťou nášho biskupa a Najvyššieho.“

„Jasné,“ prikývol Marek. „Nikdy som na podobné veci neveril, preto ma to zaujíma. A tetka Babálka bola mojím stálym zákazníkom,“ nadvihol potmehúdsky kútik. „Musel som mať preto isté starosti.“

„Všetci ich máme, Marek. Kedy sa ale ukážeš na omši?“

„Všetko bude, nebojte sa! Všetko,“ nedal sa vyviesť z rovnováhy.

„Len aby. Už som ťa tu dlho nevidel!“

„Prídem,“ vyhlásil Marek rezolútne a začal spätkovať z kostola, akoby ho stadiaľ vyháňal sám Belzebub s päťmetrovou žeravou kopijou. „Ale teraz sa už pracem! Musím si oddýchnuť, zajtra idem skoro ráno do práce, do Martina! Ďakujem za rozhovor a dúfam, že Babálke už bude len lepšie.“

„Bude! Toho sa neboj. Boh ti žehnaj, Marek!“ prekrižoval ho vo vzduchu Mojmír.

Marek sa teda otočil, odzdravil, a po schodoch zbehol na chodník. Upokojil sa. Nikdy podobným obradom neveril a asi ani nebude, zdalo sa však, že Babálke to nakoniec pomohlo. Tento svet je ešte stále neprebádané miesto. Hlavne ten miniatúrny – v ľudských hlavách! Utvrdzoval sa pri šliapaní domov a zaryl ruky do vreciek na nohaviciach.