Venovanie

Túto knihu s vďačnosťou venujem známej

a slávnej speváčke, ktorá mi odbornými

radami pomohla pri vzniku tejto knihy.

Všetky postavy v knihe, ako aj ich príbehy a osudy sú vymyslené. Akákoľvek podobnosť so skutočnými osobami je čisto náhodná.

Martina Monošová

Sladké sny

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Martina Monošová, 2012
© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2012
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Cover © Mona Magenta, 2012
Design © Marta Blehová, 2012
Jazyková úprava Zuzana Konečná
339. publikácia, 1. vydanie
ISBN 978-80-8114-178-2 (viaz.)
ISBN 978-80-8114-179-9 (brož.)
ISBN 978-80-8114-220-8 (ePub)

Šťastie si občas od našich nárokov potrebuje odpočinúť. Kým sa k nám vráti, nezúfajme, ale znova a znova si pripomínajme jeho tvár, aby sme ho okamžite spoznali, keď sa vracia. A také čakanie voláme nádej.

Martina Monošová

I. časť: Príliš blízke konce

1.

Tento dom sa mi nikdy nevidel veľký, ale dnes ráno by som sa stratila v každej jeho izbe. Moja vnútorná prázdnota si napokon našla spôsob, ako sa mi vmiesiť do života aj navonok, a po včerajšom otcovom pohrebe ju na chvíľu nebudem musieť pred nikým skrývať.

Adam spal, keď som vstávala z postele, a ani Denisa, ktorá spala v mojej bývalej izbe, ešte nevstala.

Mama sa chúlila v kresle v obývačke a určite nechcela, aby som ju tu takto našla.

„Nemôžeš už spať, mami? Zasa ten kĺb?“

So slabým ospravedlňujúcim úsmevom mi pritakala. Vedela, že by som chcela, aby si po včerajšku prispala. Ale nedalo sa to. Ani jej, ani mne.

Urobila som nám kávu. Keď už nevieme spať, tak nech sa aspoň deň začne tak, ako sa má. Sebe som do nej pridala aj mlieko, mama má najradšej celkom čiernu.

S otcom to bola len otázka času a ten čas mu v kóme plynul pomaly. A nám s ním. Nepamätám sa, kedy presne nastal ten moment, kedy som prestala myslieť na jeho hrozný stav, kedy som pre to prestala mame vytelefonovávať každý večer a kedy to prestala byť mamina prvá veta v telefóne, keď sme si napokon zavolali. Ľudská myseľ si naozaj zvykne na všetko...

... len na to s Adamom si neviem zvyknúť.

Vlastne sa nič nestalo, ako mi nezabúdala zdôrazniť Ida, ale ja to cítim. Cítim to, ako mu odvtedy na mne prestalo záležať. A pritom to nebola moja chyba a naozaj sa nič nestalo! A teraz tu, v dome mojich rodičov, ďaleko od našich hektikou pusto naplnených životov, sa prázdnoty v našom vzťahu môžem skoro dotknúť. Tu akoby sa zastavil čas.

Iste, môže ma tešiť, že prišiel na pohreb, priviezol aj svoju dcéru Denisu a tváril sa, že sú tam so mnou, no predovšetkým že on je súčasťou rodiny. Ale pred kým sa tváril? Pred zvyškom príbuzných, ktorých sa mu nikdy neuráčilo skutočne spoznať a tými zopár vidlákmi, ako miestnych nazýval? Nemusel sa na nič hrať, veď bulvár pohreb môjho otca vôbec nezaujímal!

Ida by povedala, že čo chcem viac? Lenže Idu opustil muž kvôli mladšej a všetka morálna podpora okolia bola na jej strane. Toto bola celkom iná situácia! Možno keby mňa opustil kvôli mladšej (Opustil by ma? Adam? Ten zakuklený pokrytec?), mohla by som sa aspoň ľutovať, ale Adam by nikdy naozaj neodišiel. Alebo?

Aj keď sme sa po tom všetkom napokon začali milovať, nedokážeme sa k sebe skutočne priblížiť. Nechce to. Nepustí ma k sebe a trestá ma tichou domácnosťou. Akoby sa tešil, že konečne má aj dôvod byť ublížený, akoby ani pri mne nebol, necítil, akoby bol robot! Robot na sex, robot na výrobu spotenej bielizne, robot na výrobu peňazí – lebo to áno, v práci sa mu skutočne darí vynikajúco!

„To chce čas... A čo na tom, kým ti dáva peniaze?“ povedala by Ida, teda možno mi to niekedy aj naozaj povedala.

Iná žena by na mojom mieste asi bola šťastná, že sa jej to takto prepieklo, ibaže ja nie som iná žena. A veď sa vlastne nič nestalo, takže sa nemalo čo prepiecť!

Zdá sa mi, že umieram. Adamov okatý nedostatok záujmu ma ničí. Kedysi mi povedal, že som ako výbuch svetla v tme, ako slnečná erupcia, že preto ma miluje a potom ma požiadal o ruku. Bože, to už je skoro osem rokov! Neprekážalo mi, že som sa musela naučiť žiť aj s Denisou, vždy to bolo milé dievča a je mi skoro ako skutočná dcéra...

Zrejme ho už moja žiara nefascinuje. Už asi nie som slnečná erupcia...

A veď ani pred Norom nám to nefungovalo dobre. Alebo som naozaj vyhasla, som stará a iba ja to nevidím?

„Mával rád takéto rána,“ vytrhla ma z myšlienok mamina tichá veta. „Ako len otec mával rád takéto skoré marcové rána!“ a rozvzlykala sa.

* * *

„Naozaj nemám zostať?“ opýtal sa Adam napokon a ja som videla, ako veľmi túži zaliezť späť do svojej virtuálnej reality, no hlavne preč odo mňa.

„Len choď,“ počula som, ako mu veľkoryso vravím, čo chcel počuť, hoci moje vnútro kričalo čosi celkom iné. Je ľahšie nehovoriť mu, čo naozaj cítim.

„Nezabudni, že máš pred sebou to nové cédečko!“ neodpustil si pripomenúť mi.

„Jasné,“ pritakala som poslušne ako decko.

Denisa sa k nemu do jeho terénneho olivovozeleného auta natisla tiež. Nemohla som jej to vyčítať. Aj ona cítila hrádzu medzi nami a dávala mi svoje rozhorčenie najavo. Rozhodne už nie je tým ustráchaným deväťročným dieťatkom, ktoré ku mne nesmelo spoza otcovho chrbta natiahlo ruku, keď sme sa pred rokmi zoznámili. Minulý rok sme tu u mojej mamy strávili celé dva prázdninové týždne, čo si u šestnástky človek musí vážiť, no teraz ma naozaj zasiahla jej ostrá póza. Veľmi dobre vedela, že sa do mesta ešte vracať nemusí.

Vlastne som na nás dve hrdá, ako dobre spolu zvládame jej pubertu a aká sympatická mladá žena z nej vyrastá napriek nedostatočnému záujmu zo strany vlastnej matky. Asi by ma to malo viac tešiť, malo by ma to uspokojovať, malo by mi to stačiť, ale mne v krku navrela hrča, na jazyku vyschlo.

Zakývala som autu a schúlila som sa do svetra. Od rána som sa nedokázala zohriať.

* * *

„Mohla si odísť s nimi...“

„Nie, mami. Chcem ti tu trochu pomôcť, kým si zvykneš.“

Polievku som presolila, a mama to ani slovkom nespomenula.

„Dávno mi nikto nenavaril,“ povedala vďačne, nabrala si ďalšiu lyžicu a povzbudivo mi pohladila ruku.

Nemala by som teraz ja utešovať ju?

* * *

Zvláštne je, že sa mi vlastne uľavilo, keď Adam odišiel. Uvedomila som si to v ten istý večer, keď som zaspávala. Akoby ktosi poslal preč môjho dozorcu a ja som sa mohla slobodne nadýchnuť. Možno preto, že kým tu nie je, nemusím nič riešiť, na nič sa hrať – predovšetkým nie na jeho poslušného fackovacieho panáka.

Zmätok v mojej hlave neustával. Zaspať sa mi nedalo, hoci mamine periny voňali pokojom detstva.

Už rok dúfam, že na to nejako zabudneme, že Adamov truc čoskoro prehrmí, že pôjdeme ďalej, no predovšetkým, že to nezasiahne Denisu. Tá mala čo robiť sama so sebou, s kolotočom nepravidelných návštev u vlastnej mamy, nieto ešte s krachujúcim manželstvom otca s macochou celebritou.

(Krachujúcim? Sme vážne tak ďaleko?)

Adam sa však priam vyžíval v moralizujúcom nadhľade. Najskôr ma trestal tichou domácnosťou a nezáujmom v posteli. Iste, mal na to právo, veď som ho skoro podviedla. Popri defilovaní urazenej hrdosti sa vrhol do práce ešte odhodlanejšie než predtým, drel od rána do noci, vídali sme ho málo. No asi po mesiaci zmenil taktiku a jeho nezáujem sa obmedzil na všetky ostatné fronty okrem postele. Neskoro v noci ma občas narýchlo pomiloval, a kým som sa prebrala, on už dávno skončil. Vina zostávala na mne, no čosi vo mne sa vzpieralo. Dokedy ešte budem pykať za pokĺznutie, za neveru, ktorá sa vlastne ani nenaplnila?

Prehodila som sa na druhý bok.

... a naplnila by sa?

Trápilo ma to. Trápilo ma, že nepoznám na túto otázku jasnú odpoveď.

Vyspala by som sa s Norom alebo by som sa v poslednom momente zháčila aj sama?

Ako som to vôbec mohla nechať zájsť tak ďaleko?! Tak hlúpo si nechať popliesť hlavu! Veď ani nebol pekný. Adam je stokrát krajší – vždy býval krásny a pestovaný chlap. Odvtedy som to v hlave už tisíckrát preberala: čo som na Norovi vlastne videla? Iste, obklopovala ho akási aura, ktorá by sa dala definovať ako bohémska – teda Noro pre to robil všetko – ale inak?

Hral na bicích a spoznali sme sa, keď som robila predskokanku pre Pink. Adam mi tvrdil, že je to pod moju úroveň. Ale kto má dnes skutočný záujem o hviezdu spred dvadsiatich rokov, ktorá už nevypredáva sály a sama je stelesnením svojho vlastného pomníka zašlej slávy? Z tohto som ja dávno vytriezvela. Mojich prvých desať pesničiek sa stalo skutočnými hitmi, ktoré sa dodnes hrávajú v rádiách a na ich tantiémach celkom slušne zarábam. Ale ja rozhodne nie som žiadna Madonna, na ktorej nové cédečko v niekoľkomiliónovom vydaní sa jej verní fanúšikovia len tak trasú, aby ho vykúpili za týždeň. Adam nechcel vidieť, že moje posledné cédečká už rozhodne nejdú, ako išli kedysi tie staré. Stále som to ja, stále som v povedomí, ale raz som si musela priznať, že už nie som až taká zaujímavá – a prekvapilo ma, že to poznanie bolelo menej, než som sa bála.

Ten džob, pri ktorom sme sa s Norom videli po prvýkrát, som vzala rada a s pokorou, ktorej by Adam asi nikdy nebol schopný. Stále mal pocit, že moja hviezda ešte musí zažiariť. „Veď sa pozri na takú Milenu Petríkovskú, veď to je iná vykopávka, nie ako ty! A to ty ani zďaleka nemáš vyše sedemdesiat! Ona by sa nikdy takto nezahodila!“

Adam skrátka nechápal, že byť vybraný agentúrou Klavovský za predskokana pre Pink je veľké ocenenie a že môžem byť šťastná, že si na mňa vôbec spomenuli. Veď už nie som nejaká vychytená pubertiačka, čo predvčerom vyhrala SuperStar. Dnes to v slovenskom šoubiznise vôbec nie je ružové!

Keď začal robiť v agentúre pre Karola, potešilo ma, že sa konečne prestal snažiť realizovať ako môj manažér. Tých zopár mailov a telefonátov s ponukou na prácu som si stíhala obhospodarovať aj sama alebo mi s niečím občas pomohla aj Ida.

Adam sa ma stále snažil zatiahnuť do sveta veľkých celebrít, kam som podľa neho patrila. Mal pocit, že na mieste, kam sa dostal, mi to môže hravo zariadiť. No nemohol – a to ho poriadne škrelo. Ak chlap nemôže dosiahnuť to, čo si kvôli partnerke zaumieni, dostane sám seba do bezvýchodiskovej pasce. Má pocit, že pred ňou zlyhal, hoci ona to od neho nielenže neočakávala, ale ani si to nevšimla, ona vôbec netuší, že sa vôbec čosi deje. A on jej potom podvedome vyčíta, ako môže byť k nemu taká necitlivá, lebo on sa trápi kvôli nej, všetko kvôli nej obetoval. Logicky čaká pochvalu a jej plnú lojalitu a ona vidí len to, že zasa čaká pochvalu za nič. No nemému decku ani vlastná mater...

A potom sa stalo, že nás Adam prichytil s Norom...

Spievala som vtedy po štyri večery na konferencii akejsi multilevelovej obchodnej spoločnosti, organizovanej v Trenčianskych Tepliciach. S Adamom nás ubytovali v Hoteli Flóra. V predposledné popoludnie Adama pracovne odvolali a ja ani neviem ako, na dvere izby mi hodinu nato zaklopal Noro. So psími očami mi podával ružovú ružu na dlhej stonke.

Dovtedy sme si iba četovali cez facebook, padol nejaký ten mail či esemeska, za čím som nevidela nič nebezpečné. Registrovala som všetky jeho červené ruže, čo mi poslal k narodeninám, meninám alebo ako gratuláciu po koncerte či dobrom článku v časopise. Ibaže v kyticiach od ostatných priateľov, známych a hŕstke zvyšku fanúšikov jeho kvety pomerne úspešne zapadli. Preto ma rozhodne prekvapilo, keď som ho v tom hoteli uvidela pred sebou. Akoby spadol z neba.

Slovám z monitora, ako veľmi ma túži znovu vidieť, ako bezo mňa umiera láskou, som neprikladala žiadnu váhu. Skôr mi lichotili, než aby som im naozaj verila, veď už som dospelá žena, žiadne dievčatko, čo sa nechá poblázniť dvoma slovíčkami. Podobné vyznania mi chodievajú pomerne často a nikto ich predsa nemyslí vážne! A teda naozaj nechápem, ako sa mi z neho mohli až tak veľmi podlomiť kolená.

Sedeli sme v izbe, smiali sme sa, občas sme do seba kopli nejaký ten pohárik a preberali sme staré zlaté muzikantské časy. Cítila som, ako som s ním na jednej vlne, ako mi rozumie... a ak by nebol prišiel Adam, tak – no neviem, čo by sa stalo!

Najsmutnejšie na celej tej situácii bolo, že som si po celý čas uvedomovala, ako mi na Norovi vlastne nezáleží. Páčil sa mi odraz priam svätého obrázka samej seba v jeho očiach, cítila som sa znovu výnimočná. A jemu, ktorý sa až skoro v päťdesiatke ako slepá kura k zrnu dostal medzi skutočných hudobníkov, zasa lichotilo, že mu slávna speváčka venuje toľko času, pozornosti a flirtuje s ním. Bol to jasný lovec celebrít, preto by som nikdy nedopustila, aby si za mňa urobil ďalší zárez do opaska či kam... Alebo...?

A keby mi ho Adam odvtedy neustále nevyhadzoval na oči, dávno by som naňho aj zabudla. Vážne! Veď o platonických obdivovateľov som ja nikdy nemala núdzu a Adam sa s prejavmi ich náklonnosti napokon musel naučil žiť...

... ibaže v to popoludnie v Hoteli Flóra sa stalo čosi iné. Našiel ma dychtiacu po bozkoch v objatí úplne cudzieho chlapa a ešte aj riadne pripitú! Aj koncert sa musel vtedy odvolať a nechápem, že z toho nevznikol omnoho väčší škandál.

2.

Nechcelo sa mi vrátiť do Bratislavy. Túlala som sa po starých známych miestach, o ktorých som musela smutne skonštatovať, ako sa zasa zmenili. Za posledné dva roky, odkedy som mala čas sa tu takto slobodne poprechádzať, stromy opäť podrástli, na niektorých lúkach za mestečkom postavili vilky a skoro všetky staré domy prestavali alebo zbúrali.

Mala som zo všetkého, čo sa od predvčerajška stalo, zvláštny pocit. Jasne som si uvedomovala zväčšujúcu sa priepasť medzi Adamom a mnou. Zavolal mi iba včera večer, aj to iba preto, aby sa opýtal, kam som založila faktúru od plynu, lebo vraj prišla dáka upomienka. Ešte mi vynadal, že som neporiadna, že úplne kašlem na robotu a zložil. Nič viac. To máme naozaj takýto pragmatický vzťah? Kedy sa to zmenilo? Asi by som s tým mala niečo robiť.

Ani náhla sláva pred tými rokmi, teda to, čo ľudia obyčajne za slávu považujú, ma nevykoľajila tak ako toto poznanie. Veď sme sa brali z lásky! Nikdy som sa necítila takto sama. Asi k tomu prispelo aj to, že ocko navždy odišiel, hoci sme sa s tým zmierili už tak dávno...

Spievanie bola pre mňa vždy predovšetkým práca. Svetlá reflektorov, pozornosť fanúšikov (i tá nepríjemná), novinári, bulvár, intrigy alebo aj to, ako sa na ulici ľudia za mnou obzerajú. Všetko som brala ako cestu, ktorá skrátka inokade nevedie. Vypracovala som sa od piky, prešla som najrozmanitejšími speváckymi súťažami tej doby, až už zrazu nebolo kam vyššie ísť. Už som vyhrala všetko, čo sa dalo vyhrať a to niekoľko ročníkov po sebe. A zrazu mi jedného dňa prišla z veľkej Bratislavy ponuka na spoluprácu, sám úžasný Ivanov mi napísal môj prvý veľký hit, naše dueto, a začala som sa učiť u tých najlepších hlasových pedagógov. Prešla som všetkým krôčik po krôčiku, jedno za druhým, nie ako tie dnešné superstar!

No nikdy nezabudnem na ten hlúpy pocit, keď som ešte pracovala na daňovom úrade na okresnom národnom výbore a v rádiu práve pustili ten môj úplne prvý hit. Myslela som, že sa strčím do myšacej diery... Lebo nebola som vždy iba speváčkou, zo začiatku som musela aj „normálne“ pracovať. Pamätám si ako dnes, že som spod prenikavých pohľadov troch kolegýň z kancelárie a piatich stránok – dvoch som poznala z videnia – od hanby ušla na záchod...

Ak som chcela spievať, musela som zvládnuť aj nie vždy príjemné reakcie okolia na začínajúcu sa slávu. Ako keď si kúpite skvelý zákusok, z ktorého milujete iba tú plnku: môžete si byť istí, že bez cesta by sa vám vzpriečila v hrdle...

* * *

Z prechádzky som sa vracala z opačnej strany môjho rodného mestečka. Dom Tiborových rodičov stál na konci ulice pod brehom presne na mieste, kde som si to pamätala. Pri novote naokolo ma to skoro až prekvapilo.

Vedela som, že Tibor skončil v Holandsku, no i tak som sa vybrala až celkom k jeho rodnému domu. Za tie roky, čo sme obaja opustili mestečko, sme sa stretli možno štyrikrát. Ktovie, ako sa môjmu priateľovi z detstva darí teraz?

Spoza plota zo starodávneho jednoduchého kovového pletiva s diagonálnymi štvorcovými okami sa na mňa rozštekal stredne veľký bledohnedý pes. Objavil sa odnikiaľ a mňa nikdy neprestane udivovať nepriama úmernosť medzi veľkosťou psa a intenzívnou neodbytnosťou jeho brechania. Trochu ma vyľakal a okamžite som sa otáčala preč, lebo som si všimla zanedbanú predzáhradku. Čo som čakala, veď viem, že jeho rodičia pred tromi rokmi zomreli...

„Miriam?“ začula som za sebou prekvapený mužský hlas. „Ticho, Hector!“

Zvrtla som sa a uvidela som bucľatého muža v červenej kockovanej košeli. Bol prešedivený a opäť pribral, odkedy som ho videla naposledy. „Tibor?“

Natešene a pomerne rezko pobehol k bránke, aby ma privítal. Pes sa mu motal pod nohy. Nahor smerom k nemu upieral čierne oči s leskom, ako máva čerstvo umytá karoséria, a nevedel sa rozhodnúť medzi zvedavosťou a prirodzenou nedôverčivosťou voči cudziemu. Poslušnosť mu zväzovala inštinkty.

Obor Tibor ma objal skôr, ako som sa stihla spamätať. „No ale, hviezda, nevidel som ťa azda tisíc rokov! Poď ďalej!“ Vzápätí sa zastavil, úsmev mu zmizol a ticho povedal: „To s tvojím otcom ma mrzí! Úprimnú sústrasť, Ria!“

„Ďakujem.“ Do očí sa mi nečakane nahrnuli slzy. Ani na pohrebe ma to takto nezasiahlo.

„Poď, dáme si vnútri šálku kávy. No veď vieš, Ria, že my v Holandsku stále pijeme len kávu...“

Dávne oslovenie ma hladilo na duši. Bez slova som ho nasledovala do domu a celkom ma zabudlo prekvapiť, že je doma, ako aj fakt, že mi chlap ponúka kávu.

Dom čpel nevoňavou prázdnotou ako všetky obydlia, kde sa dlhodobo nebýva. Vchádzali sme dnu, psa zahnal na dvor a mne oči švenkli o zaparkované sivé auto s cudzou poznávacou značkou.

Na stole v starej kuchyni sa kopila hromádka pošty. Vedľa na dlážke som uvidela dve veľké modré ekologické tašky z Tesca.

„Prišiel som iba dnes ráno, suseda mi len stihla dať poštu a povedať o tvojom otcovi...“

Pozrel na mňa, znovu ma objal, potom pustil, a keď videl, ako statočne skrývam slzy, pokračoval: „Len teraz som sa vrátil z nákupov, takže máš šťastie, že si ma tu vôbec našla...“

Pohľadom skontroloval, či som sa už upokojila, vysunul mi spod stola stoličku a ponúkol mi ju.

„No ale to je fakt podarené, že si tu,“ zmenil tón hlasu na veselo povzbudivý, „lebo hneď po obede som plánoval ísť pozrieť tvoju mamu. Naozaj! Chcel som sa jej na teba povypytovať, kým to tu definitívne predám a stratím kontakt... A chcel som vedieť, ako sa ti darí, ty naša slávna superstar!“ Nalial vodu do starodávnej kanvice, dal ju variť na sporák a chvíľku nemotorne hľadal zápalky alebo zapaľovač. „No, z tohto som už celkom vyšiel, človek si ľahko zvykne na novú techniku, čo sa sama zohrieva alebo aj zapaľuje!“ zasmial sa.

Keď konečne naďabil na zápalky a dal variť vodu, z hornej skrinky vytiahol dve porcelánové šálky. Na rozdiel od väčšiny chlapov pod ne vytiahol i tanieriky. Potom všetko opláchol, odniekiaľ vyčaroval čistú utierku na riad, ktorou ich poutieral a porcelán postavil na tácku. Priložil i sklenenú cukorničku, no najskôr sa presvedčil, či tam cukor vôbec je.

„Teda kávu?“ spýtal sa definitívne. „Ale kúpil som aj čaj, keby si chcela... Alebo niečo silnejšie, niečo na povzbudenie?“

Usmiala som sa. „Káva bude stačiť, ďakujem.“

Celkom som zabudla, aký vie byť príjemný. Bola som mu vďačná, že sme sa k otcovmu pohrebu už nevracali. Nechcela som mu tu slziť ako decko s odretým kolenom.

S ťažkosťami sa zohol a z tašky vybral mletú štandardku. „Nič sa nedá robiť,“ nadhodil, keď sa vystrel a lapil dych, „ale tradícia je tradícia! Vždy, keď sa vrátim na Slovensko, neodolám. Ale do Holandska si ju so sebou neberiem, samozrejme. Zase až taká dobrá predsa len nie je!“

„Takže si stále v Holandsku?“

„Stále... Som tak rád, že si tu. Prepáč, že som ti už potom neodpisoval na maily. No ja nie som na ten elektronický kontakt ani na facebook. Občas si len prečítam slovenské noviny, aby som zostal v obraze a sotva sa prinútim napísať iné ako najnutnejšie objednávky a faktúry. Aj to väčšinou robí moja drahá Ricky.“

„To nič, Tibi. Vy chlapi ste skrátka takí!“

„No, predsa by si nás práve ty nehádzala všetkých do jedného vreca!“ ohradil sa veselo. „Ja som náhodou veľmi starostlivý a podporujem celý svoj klan. Aj sem som plánoval prísť až po Veľkej noci, ale som tu skôr, lebo chcem sestre pomôcť. Upraceme, urobí sa svadba a po Veľkej noci dom predáme!“ Čakal, ako zareagujem.

„Svadba?“

Samoľúbo sa zaškeril, keď som sa čudovala presne tak, ako si naplánoval. „Predstav si, že sestra bude ženiť Ivana!“

„Predávate tento dom a Adela žení syna? To sme už takí starí?“ začudovala som sa úprimne, ako som utierala lyžičky, čo mi podal, kým on otváral bordový obal od kávy. Uvoľnila som sa a cítila som sa tu ako doma. Vždy som sa tu cítila ako doma.

„Ale no nie, Ria, my rozhodne nie sme starí! To len preto, že zostala tehotná ešte na strednej.“

„Ale aj tak, neuveriteľne to letí. A život je fakt relatívny, však? Čo sa niekedy zdá ako koniec sveta, môže byť nakoniec super vec!“

„Mama ju vtedy skoro zabila a nútila ju na potrat. No a dnes je z tej nehody šikovný mladý biznismen, na ktorého by naši boli fakt hrdí!“ Do pripravených šálok zalial kávu, vzal tácku a prešli sme vedľa do obývačky.

„Aj moja nevlastná dcéra Denisa tak rýchlo vyrástla! Nejde mi do hlavy, že čoskoro bude plnoletá. Pomaly aby sme ju pred chalanmi zamykali do sejfu! Celkom si viem predstaviť, ako tvojej mame vtedy bolo!“

„Je tu stuchnutý vzduch, ešte som nestihol ani vyvetrať,“ ospravedlňoval sa a už aj otváral okná dokorán.

„A už máte na dom kupca?“

„Ešte nie.“ Usadil sa vedľa mňa na gauči. „Veď som len dnes prišiel. Adela má plnú hlavu iba tej svadby a nič iné nestíha. Priznám sa bez mučenia, že z toho nemám vôbec dobrý pocit. Je kríza, doba nie je práve najpriaznivejšia na predaj nehnuteľností. No odkedy naši zomreli, ťažko je to udržiavať. No nemôžem všetko nechávať na ňu. Okrem toho potrebuje teraz peniaze. Dlho som sa s ňou o tom hádal, ale čo mám robiť? Veď aj náš Martin má už tridsaťdva a čudujem sa, že sa ešte neusadil. Zatiaľ bývajú spolu s Albertom v miniatúrnom byte v Amsterdame, no ale tiež nemôžem rátať s tým, že to bude navždy. Nepoznáš niekoho, kto by to tu kúpil?“

Pokrútila som hlavou.

Tibor mi do kávy nalial mlieko z pekného mliečnika, predtým na mňa zdvorilo mrkol, či si mlieko dávam. „Aj cukor?“

„Bez, vďaka... Škoda, že sa tvoja mama pominula tak náhle po otcovi! Nebola ešte taká stará!“

„No, veru, ešte tu mohla s nami zopár rôčkov zostať, ale čo sa dá robiť... No asi to tak malo byť, Ria...“ Zamyslene ku mne pošupol šálku s kávou. „Budeme to tu musieť predať, veď vlastne preto som prišiel už teraz. Dom treba postupne vypratávať. Ricky s mladším synom prídu vlastne až rovno na svadbu a Martin, starší, príde, ako mu to vyjde. Teraz som si vzal Martinovo auto, lebo si chcem odtiaľto odviezť nejaké veci po našich. Ak všetko dobre pôjde, pred Veľkou nocou bude všetko hotové.“

„Bude mi ľúto, keď to tu predáš... Ako som sem prišla, myslela som si, že tu už nikto z vás nebýva...“

Smutne mi pritakal a odchlipol si z kávy. „No a ako ten tvoj Adam? Poslúcha?“ zmenil náhle tému.

V duchu som vzdychla, no navonok som nič neprejavila.

„Dá sa, hoci asi už nie sme ten najzamilovanejší párik na svete,“ zasmiala sa som trpkejšie, než by som chcela. Aby som odľahčila svoj výrok, rýchlo som mávla rukou, až mi kvôli tomu šálka zabalansovala na tanieriku. „A čo tvoja rodinka?“ otočila som rýchlo.

Tiborova žena Frederika (ktorej doma všetci hovorili Ricky) bola od neho staršia a narodila sa slovenskej emigrantke a holandskému otcovi. Keď nás kedysi s Frederikou zoznámil, prekvapila ma jej skromnosť a milo kostrbatá slovenčina. Starší syn Martin sa narodil ako pohrobok, lebo jeho otec zahynul krátko po svadbe pri nehode na vrtnej plošine v Severnom mori a iného otca ako Tibora nepoznal. Martin mal osem rokov, keď sa s Frederikou po krátkej známosti museli brať, lebo spolu čakali Alberta. Obaja ich synovia hovorili prekvapivo pekne po slovensky, podstatne lepšie než ich matka.

„No, chlapci sú obaja stále skvelí a šikovní! Náš Martin spolu s Adeliným synom Ivanom obchodujú so starožitným nábytkom. Dovážajú ho do Česka i na Slovensko a celkom sa im darí. Majú zálusk už aj na Poľsko, ale tam majú veľkú tradíciu toho ich lacného nábytku. Neviem, kde teraz budú mať sklad, lebo ten nábytok doteraz skladovali tu v dome. Hádam v Adelinej garáži, ale oni si už niečo vymyslia... No a Albert o rok končí štúdium a budeme mať doma archeológa. Ich škola teraz robí na vykopávkach v Egypte, tam je viac ako doma.“

„To je výborné, musíte byť na nich s Frederikou pyšní!“

„Aj sme, ale, samozrejme, že sa tvárime, že je to úplne normálne, aby nezostali príliš namyslení,“ zasmial sa. „No a inak stále dokola. S Ricky sa staráme o tie naše dva obchodíky so syrmi.“

„Už máte dva?“

„Áno, celkom sa nám darí, lebo, našťastie, syry sa u nás kupujú na bochníky, nie na plátky či deká ako tu. Starý obchod, čo sme mali u nás v Nunspeete, sme presťahovali bližšie k námestiu a od Vianoc máme druhý v neďalekom Elburgu. U nás v Nunspeete okrem prírodnej rezervácie vlastne zdochol pes, ale Elburg je krásne starodávne mestečko. Tam by sa ti iste páčilo. No a kedy nás už konečne prídeš pozrieť, hviezda, ha? Chcel by som ti to tam ukázať.“

„Veď niekedy určite prídem.“ Znovu ma zaliala vlna dôvernej spokojnosti.

„Ty stále len sľubuješ, ty hviezda namyslená!“

V mladosti si všetci mysleli, že spolu chodíme a my sme pritom boli iba výborní priatelia. Slovo „iba“, samozrejme, nie je namieste, lebo náš vzťah bol výnimočný. Keď emigroval do Holandska, nemohla som dlho uveriť, že je preč, a keď mi o rok napísal, že sa musí ženiť s o štyri roky staršou Holanďankou s dieťaťom, došlo mi naplno, o čo som prišla a že sa už nevráti...

„Ozaj, Ria, aj tebe som priniesol syr! Som rád, že ti ho nemusím nechávať u mamy, ale že ti ho môžem dať osobne. Len ráno som zapol chladničku a syry mám ešte stále v prenosnej v špajze... Počkaj, hneď ti ho prinesiem!“ Vstal, vychytil sa do kuchyne, ale vo dverách zastal, aby sa ku mne otočil: „No, hádam ti dodá chuť do života, aby si zasa vyzerala spokojne, Ria...“ povedal váhavo, premeral si ma smutným pohľadom, či ma tým neurazil. Odponáhľal sa preč, aby to vyzeralo tak, že vlastne nič nepovedal.

3.

Večer som si skontrolovala mobil a maily, no nič podstatné neprišlo. Adam mi mohol poslať aspoň smajlíka! Ale ako som nepriamo skonštatovala aj pri Tiborovi, chlapi nás uháňajú elektronickou komunikáciou, iba kým nás balia. Keď nás už majú, úplne sa odmlčia, no a ak sú naštvaní, prejavujú sa ako komunikačná čierna diera. A čo len potom, ak chcú ten hnev dať aj patrične najavo!?

Odkrojila som si z Tiborovho syra a kúsky poukladala na tanier. Pri každej návšteve domova mi nikdy nezabudol priniesť pravú holandskú goudu, ale nie tú v červenom obale, ktorá sa predáva turistom v Amsterdame na každom rohu, ako mi nikdy nezabudol odkázať. Jeho bochník mal už tradične aspoň päť kíl a bol obrovský skoro ako vozové koleso.

Položila som tanierik na stolík v obývačke. Potom som čo najtichšie vybrala zo skrinky v kúte deku, aby som ňou zakryla mamu, ktorá zaspala v kresle. Napriek tomu otvorila oči, prekvapená, že zaspala, a potom uvidela tanierik.

„Daj si, mami. To je ten od Tibora.“

Celkom sa prebrala a potešene sa usmiala: „Ó, ten je dobrý! Nezostáva po ňom v ústach tá kyslá príchuť! Ale nemusela si ho kvôli mne načínať, Mirka. Pre mňa je to škoda!“ To hovorieva vždy, ale teraz sa kvôli tomu s ňou nebudem hádať.

„Čo to pozeráš?“ nevšímala som si jej karhanie.

„Keď som to zapla, bola tam Pilcherová. Ale toto je čosi iné... Škoda, ten príbeh som ešte nevidela a ani nečítala.“

„Zajtra ti ju pôjdem požičať do knižnice, ak chceš,“ usmiala som sa a syr som podala bližšie k nej. „Nemáme nejaké víno? V bare som, myslím, akési videla...“

„Myslíš, že už môžeš?“ zadívala sa na mňa vážne.

„Áno, mami, už môžem,“ povedala som jej ticho a zahanbila som sa, že sme v rozhovore znovu dostali k mojej starej záležitosti. Je to už dávno, čo som skončila na záchytke a na tú kapitolu svojho života by som najradšej už celkom zabudla. V súvislosti s alkoholom mi to mama nikdy neprestane vyhadzovať na oči. Akoby sa nikdy nikomu nestalo, že sa trochu opije! Čo som ja nejaký alkoholik?

„Mami, už je to dávno...“ šepla som obranne. „Odvtedy som predsa celkom v poriadku!“

Potľapkala mi dlaň, krátko ju stisla a potom na mňa sprisahanecky mrkla, ako sa rozhodla veriť môjmu úsudku. „Ale čo by robilo víno v našom bare?“ Odľahčeným tónom mi vyjadrila viac podpory, ako keby si pripravila polhodinový prejav plný povzbudivých slov, a v rovnakom tóne pokračovala: „Tam predsa skôr nájdeš hnojivo na muškáty než alkohol!“ Bar v sektorovom nábytku odjakživa používala ako ďalšiu úložnú skrinku.

Napriek jej tvrdeniu som vnútri našla fľaštičku červeného.

„Ale, aha! Predsa len sa tu čosi vyskytlo...“ pokračovala som aj naďalej jej veselým tónom. V duchu som jej stále ďakovala za tú veľkorysú dôveru.

„Á, už viem,“ spomenula si akože zrazu. „Doniesla ho Katka, keď mi bola gratulovať k meninám. To je tam teda už skoro rok!“

„Vínu sa nič nestane, pokiaľ ho neotvoríš...“

„Ja teda neviem, či to bude ešte dobré...“ Zazdalo sa mi, že tú vetu už myslela vážne.

V bare som spoza vázičiek, sklenených pohárov a desiatok farebných plastových mašlí zo starých kytíc vybrala sedemdecovku červeného vína. „Mami, ale to je nejaké drahé francúzske víno!“ začudovala som sa. „Katka ťa chcela fakt prekvapiť!“

„Veď vieš, aká je! Trochu snob, hoci to myslí dobre...“

„Tak dáme si ho k tomu syru, čo myslíš?“

„Ale keďže je to také drahé, to je pre nás dve škoda otvárať, Miriam!“ namietla skoro prísne, ale teraz víťazil jej zmysel pre šetrenie, nenarážala na moje staré problémy. Ona vždy „pekné“ alebo „lepšie“ veci odkladala na „príležitosť“.

„Mami, musia dve ženy v najlepších rokoch niečo oslavovať, aby si mohli spolu štrngnúť? Ak budeme stále čakať na slávnostnú príležitosť, tak...“ Zamávala som bezradne rukami, lebo mi napadli samé nepríjemné slová. Na jazyk sa mi dral otec ako príklad striedmosti a pomerne krátkeho života, a práve preto, že som o tejto boľavej rane nechcela hovoriť práve teraz, skoro som sa preriekla o mojej kríze s Adamom.

Pozrela sa na mňa pohľadom, ktorý mi pripomenul ten Tiborov z predpoludnia („vyzeráš zničene“) a v tom momente sa rozhodla: „A vieš, že máš pravdu, dievča moje? Život je vážne krátky... a väčšina ľudstva sa aj tak opíja dennodenne, o to viac máme právo občas si vyraziť z kopýtka aj my! Otvárač nájdeš v zásuvke v kredenci, myslím. Ak nie, tak by mohol byť v hornej skrinke nad sporákom.“

„Veru, nemôžeme stále čakať na príležitosť, treba si ju urobiť!“

Otvárač som napokon našla v zásuvke v stole.

„A vieš, že Adela žení syna?“ zvolala som na ňu cez kuchyňu i obývačku, ako som otvárala víno.

„Ach, jaj! Celkom som ti to zabudla povedať. Úplne mi to vyfučalo z hlavy popri všetkom tom okolo otca...“

Nepáčila sa mi intonácia, ktorou sa jej veta končila. Znamenala záchvat plaču, ktorému predo mnou statočne odolávala. No kým som sa vrátila s otvoreným vínom do izby, úplne sa ovládla.

Odložila som fľašku a čupla som si k jej nohám. „Mami, predo mnou sa nemusíš tváriť, že je všetko v poriadku... Veď aj ja som z toho vykoľajená...“

„Ja viem, dievčatko,“ pohladila ma po vlasoch. „Ale... ja len, že som už stará a zábudlivá,“ zasmiala sa nasilu, aby celkom premohla slzy.

„Nie si stará, mami. Si len v zrelom veku!“

„Ale som stará, lebo som zabudla, že Adela ťa na tú svadbu chce aj pozvať. Bola tu pred mesiacom a chcela tvoju adresu, aby ti mohla poslať pozvánku a ja som jej chcela pomôcť a povedala som jej, že ti odkážem, nech si nerobí starosti s oficiálnou pozvánkou. A úplne mi to vypadlo, keď otec...“ Stíchla a zadržala dych.

Vstala som, vybrala poháre na červené víno a naliala som nám. „Poď, mami. Pripime si na nás, ako to všetko dobre znášame... Pripime si na život. A na to, že máme to, čo máme a že sme aspoň na chvíľu mohli mať to, čo nás tešilo...“ Zovrelo mi hrdlo.

Hádam to nezbadala.

Som slávna, že nemôžem ani prejsť po ulici, aby som nebudila rozruch, mám za sebou vyše dvadsať úspešných cédečiek, tak prečo sa zrazu cítim ako totálny lúzer?

Koniec ukážky