Motto

„Neexistuje bolesť bez múdrosti... Niekto z nej skončí na psychiatrii,

no iný z nej vyťaží obraz, nad ktorým bude ľudstvo vzdychať celé stáročia.

A niekto vďaka nej nájde kúsok seba a prejde tak ďalšou bránou... k sebe.

Teda k Láske.“

Pavel „Hirax“ Baričák

Mária Blšáková

Skrátka mi preplo 

(ukážka)

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Mária Blšáková, 2015
© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2015
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Cover © Marenčin Media, 2015
Design © Marta Blehová, 2015
Jazyková úprava Linda Benková
483. publikácia, 1. vydanie
ISBN 978-80-8114-511-7 (brož.)
ISBN 978-80-8114-512-4 (ePub)

1.2.2013, piatok

Pri mojom šťastí mi mohlo dôjsť, že tento rok začne totálne nahovno. A k tomu si nedávam žiadne šance zmeniť chod udalostí na... čo i len trošku únosnejšiu mieru. Akosi som to cítila, i keď zjavne nie som Sibyla. (A ešte sa mi to aj rýmuje.) Takže, ako začať tento absurdný monológ? Možno je najvhodnejšia holá pravda, bez jediného cingrlátka, bez riasenky či obočenky. Len taká... s holou riťou, bez príkras, neschovávajúca sa za nič. Skrátka mi preplo. Odpusťte, drahí imaginárni čitatelia, ale toto nebol môj nápad. Som len pokusným zajačikom niekoho, kto si myslí, že ma spasí svojimi žvástami a z nosa vytiahnutými teóriami o schopnosti samouzdravenia človeka. Veľmi pohodlná metóda. Prečo sa mám uzdraviť sama, keď ma do stavu „mentálneho žobráka“ dostali iní? Ja s tým, že som šibnutá, predsa problém nemám. Máte ho vy? Prosím, riešte ho!

Stojím v strede izby a rozmýšľam, ktorým smerom urobiť nasledujúci krok. Nie v živote. Nič melodramatické a prevratné nečakajte. Len... zrazu necítim potrebu pohnúť sa z miesta. Keď nohy protestujú bolesťou, líham si na posteľ, hľadím na plafón a zbožne si želám, nech za sekundu prejde päť mesiacov. Našli by ma tu scvrknutú ako slivku. Škoda, že doma nemám dosť obväzov. Mohla by som sa nimi omotať, a tí, čo by ma našli... (Rozmýšľam, kto by to tak mohol byť. Sporožíro sa stará o platby za byt, elektrinu i nájom. Hádam vymáhači platieb za komunálny odpad.) Mysleli by si, že tu našli Tutanchamona. Rehocem sa. Môžem. Veď som blázon. O sekundu neskôr mi úsmev primŕza a po lícach sa rozkotúľajú tie slané mrchy. Na tieto emočné turbulencie som si stále nezvykla, nuž ale čo. Mám na výber? Nie, nebojte sa, nemám samovražedné sklony, len som lenivá na žitie. Že meliem piate cez deviate? No a čo. Mám nárok. Mám na to papier. Nezabúdajte, že mi preplo. Júj, v niečom je to dokonca fajn. Nik ma neberie vážne. Chodia okolo mňa po špičkách. Niekedy, keď ide niekto popri mne, niekto, kto je v obraze, len tak, z pasie, šteknem. Treba im dopriať trochu vzrušenia. Toho svojho vzrúša som si za šesť rokov užila dosť, tak prečo nedopriať aj iným.

2.2.2013, sobota

Tak som teda začala, pán doktor. Tešíte sa? Dostanem kocku cukru a poškrabkanie za uškom? Vážne veríte, že mi to pomôže? Všetko vo mne ziape, že figu borovú, ale sľúbila som. Ste študovaný, tak hádam týmto drístom veríte a ja sa budem tváriť, že niektoré motyky fakt strieľajú. Po tom včerajšom zápise mi veru lepšie nebolo, i keď sa mi trochu minul čas. Takže len z dlhej chvíle a pre vaše modré oči vyskúšam čarbať svoje pocity. Dúfam, že sa na mňa, s prepáčením i bez prepáčenia, nenaseriete, keď to nevydržím odporúčaný rok. Niečo vám prezradím. Po dlhom čase som sa celkom slušne zabávala na tej vašej zanietenosti, s ktorou ste mi vysvetľovali, že tento spôsob vyrozprávania toho, čo cítim, ma vytrhne z dlhodobej izolácie od ostatných ľudí. Stačí sa tváriť, že toto všetko vravím skutočným ľuďom a v reálnom živote si potom k nim ľahšie nájdem cestičku. A ešte. Uvažovala som nad tou vašou odporúčanou múdrosťou dňa. Mám vymyslieť jednu vetu denne, vetu poznania, ku ktorej som sa sama dopracovala. Na veľa som neprišla, no že ste to vy, urobím vám radosť.

Poznanie dňa: Soľ nie je nad zlato. Ale aj zlato je na draka, keď vám niekto roky vraví: Zlato, počkaj! Vydrž, bude lepšie. Nebude. Takže moje poznanie pre tento deň je, že zlato i soľ sú nafigu, lebo rany po soli pália oveľa viac. A keď vám ich nasolí ešte také falošné „zlato“, aké som si šesť rokov hriala na hrudi, tak je to hotová katastrofa.

Dnešný plán splnený. Žiadny strach. Aj zajtra niečo zosmolím a možno získam cenu vzorný blbec roka. Potom ma budete voziť po nemocniciach a ja, s nakreslenými smajlíkmi na bradavkách, budem tancovať lambadu. Všetci vám budú tlieskať a vravieť: Toto je ten, čo prebral Miss Depka k životu. Tak čao, doktóre. Odchádzam tabletkami zažrať nudu.

3.2.2013, nedeľa

Odrbala som vás, doktorko. Dovolili ste mi na adresu tej svi... dve nadávky denne, tak som si zašla do pivnice. Je prázdna a moje šťavnaté, veľmi trefné vyjadrenia mi ozvena vrátila niekoľkokrát.

Poznanie dňa: Všetko sa každému (ne)vráti. Napríklad taký prd z gatí. Je ako láska. Nevidieť ju, len cítiť. A často strašne smrdí. Môžem jednu otázku? Ak namiesto slova kokot poviem kokos, bude sa to považovať za nadávku? No táák. Povedzte, že nie! Veď aj vlk bude sýty, i ovca ostane celá. Pomôže mi to viac ako tie vaše medikamenty a strelené nápady. Inak, dnes som si učesala vlasy. Tešíte sa? Normálne vyzerám normálne. Mám chuť na víno. Naozaj na tie tabletky nemôžem? Dopoludnia mi volala sestra. Chceli ste pocity, tak tu ich máte. Znela drbnutejšie ako ja. Zazdalo sa mi, že hovorí po hebrejsky. Rozumela som len záverečné ahoj. Cítim sa ako šípková Ruženka, ktorá sa zobudila po sto rokoch. Alebo možno stále spím a všetky tieto blbosti sa mi snívajú. Rada by som vám napísala niečo pozitívne, ale musela by som si to vymyslieť. No ak by ste predsa len chceli, tak to pre vás urobím.

Je večer. Prvý raz po tej úžasnej rekreácii na psychiatrii (vidíte? Zas sa mi to rýmuje. Možno po rokoch znova začnem písať básne) som bola von. Nevravte, že balkón sa neráta. Veď čerstvý vzduch tam je a na ľudí tiež dovidieť. Sľubujem, že čoskoro pôjdem aj na dlhšiu prechádzku. Možno už zajtra. Minulo sa mi jedlo. Ešteže máme obchod na rohu. Chcela som si pozrieť telku, no sú tam samé kraviny o láske... brr...

4.2.2013, pondelok

Byť cvokom má svoje nesporné výhody. Je pondelok a ja nemusím do práce, lebo sa na maródke „zotavujem“. Aký vzletný výraz. Verili by ste, že som kedysi milovala pondelky? Niekedy som vstávala už o tretej a tancovala po kuchyni. Len tak, z radosti, že ho v práci uvidím a... Môžem už teraz poznanie dňa, alebo treba predtým niečo naomáčkovať? Nám vyhoreným hrkoce v hlave prázdnota a mohlo by sa stať, že mi moje poznanie uchytí prievan.

Poznanie dňa: Škoda, že ľuďom bez chrbtovej kosti nebúcha hlava po kolenách. Viete si predstaviť, že by to tak bolo? Pol ulice by zaplnili chlapi v predklone a romantické naivky by sa im zďaleka vyhli. Naschvál nespomínam opačné garde, lebo som si istá, že tvorí len zanedbateľnú desatinku percenta. Za seba vravím, že ak stretnem ženskú, ktorá sa k mužom správa chrapúnsky, pozvem ju na pohárik. Zhltla som sáčkovú polievku a udržala ju v žalúdku. Možno som so svojím poznaním dňa predsa len mala počkať a napísať, že glutaman sodný je stokrát lepší ako ten blivajz, čo sme dostávali v nemocnici. A ešte... dodržala som limit nadávok, ale... musím sa vám priznať, že som to zvládla len za pomoci ďalšieho malého dopingu. (Pripla som jeho fotku na gobelín a hádzala do nej papučami. Opadla mi síce omietka, no na chvíľu mi bolo takmer fajn.) Prepáčte, musím končiť. Idem špehovať, ako kysne mlieko.

5.2.2013, utorok

Bože, a toto má trvať rok? Prešli štyri dni a už mám toho po mandle. To sa vám povie – „žiadny strach, Ema, len opíšte svoje pocity“. A čo ak žiadne nemám? Som v pohode. Nerežem si žily, nešklbem vlasy, netopím sa vo vani, tak načo sa vŕtať v nejakých pocitoch? Dnes som sa po dlhom čase obzrela v zrkadle. Hľadala som tam niečo zo seba. Z tej starej verzie mňa. Z tej šťastnej, usmiatej... Nič som z nej nenašla. Myslím, že zo mňa odišla nadobro. Odsťahovala sa. Možno do Humpolca, alebo rovno na severný pól.

Poznanie dňa: Nikdy neraďte niekomu, kto prišiel o lásku a ilúzie. Nepomôže mu to. Kedysi som to robila často, mysliac si, že mám patent na rozum, veď život nekončí odchodom niekoho, kto sklamal. Rady ako: Začni chodiť na zumbu, kúp si foťák, vyjdi si do lesa, zmeň účes, sú totálne nahovno. Oveľa viac pomôže, keď si ku sklamanému človeku sadnete a poviete: Nech skape ten hajzel. Ráta sa to za nadávku? Lebo ak áno, práve som prešvihla limit.

6.2.2013, streda

Dnes som plakala. Iba chvíľu, no zavíjala som ako vlkolak. Mám na mysli nepretržitý plač bez vsuviek smiechu. Myslela som si, že mi pomôže, keď zmažem všetky jeho maily, no evidentne som sa zmýlila. Unáhlila. Zistila som to už pri prvom. Ale aspoň som skúsila. Je pre mňa oveľa lepšie, keď sa hnevám, nadávam či zúrim, ako keď smútim. Hodinová ručička je lenivejšia ako vypasený kocúr, ktorý sa poneviera okolo našej bytovky a ráta so súcitom. Kto by sa v dnešnej dobre sral s nejakými myšami. A ešte, dnes som sama so sebou hrala človečko. Prehrala som. Normálka. Čakala som to. Veď som prehrala v oveľa dôležitejšej „hre“ a na celej čiare.

Vracacia pauzička. Pardon, doktorko. Zvažujem poznanie dňa. Dnes som na nič neprišla. Vlastne... ráno mi predsa len niečo napadlo. Na základke sme sa učili o tele, rozmnožovaní i sexe, a tak rozmýšľam, nemohlo by sa vyučovať aj...

Poznanie dňa: Učte nás nebyť naivnými! Vysvetlím. Dodnes sa mi vie verne vybaviť červená tvár učky Kováčovej a trasúce sa prsty, s ktorými navlieka kondóm na banán. A ešte hláška Hildy Stránskej, že existujú tabletky. Už v piatej triede bola múdrejšia ako ja. Aj keď som, pravdaže, o ich existencii vedela, i tak som skončila o pár rokov neskôr na gynde s vrecúškom ľadu na bruchu. Po zákroku. Tak mi treba.

7.2.2013, štvrtok

Spala som nafigu. V noci ma navštívila nočná mora, ktorá mala jeho ksicht. Kompletne som prepotila nočnú košeľu. Čo si len počnem s týmto dňom? V nemocnici nám na sedeniach vraveli, že treba urobiť hrubú čiaru. Medzník, hranicu, ktorá nás oddelí od...

Nedá sa. Teória je jedna vec a život druhá. Nemôžem sa začať tváriť, že sa nič nestalo, že som nič zničujúce nezažila. Nemôžem sa začať tváriť, že má môj život zmysel, keď to tak nie je.

Poznanie dňa: Ľudia sa delia na hajzlov a latríny. Tí prví veria, že stačí stlačiť páčku či zaťahať za šnúrku a všetky sračky zmiznú. Tí druhí... tí nešťastnejší, si vŕšia kôpku životných sračiek dovtedy, kým ich nezavalí.

Jój, doktorko, dnes by ma ani psy nežrali.

8.2.2013, piatok

Tak, čo na to poviete? Myslím, že sme sa nudili obaja. Žiadny strach. Myslím, že ste dobrý doktor, len ja som nafigu pacientka. Pri všetkej úcte... načo a komu poslúžia žvásty o tom, že s každým ránom prichádza nová šanca? Je to, ako keby ste rozbili vzácny krištáľový pohár a pokúšali sa ho zlepiť. Márna snaha. Nikdy ho nedáte dokopy. Ale, aby ste si nemysleli, celkom oceňujem snahu i chlácholivý tón vášho hlasu. Polovička vašich klišéovitých múdrostí mi preletela okolo hlavy a to ostatné mi tiež nič nedalo. To vaše červené ponožky mi dnes poslúžili oveľa viac. Možno to bol zámer. Možno ste chceli ukázať, že tiež nie ste dokonalý. (Ježiši, červené ponožky. Čo ste farboslepý?)

Poznanie dňa: Všetko nie je také zlé, ako vyzerá. Je to oveľa horšie. Presne tak, doktorko. Môžete mať škôl za vagón, no i tak nikdy nepochopíte, čo sa odohráva v dušiach trosiek sediacich oproti. Možno ste zo mňa sklamaný. (Čo to trepem. Som pre vás číslo. Termín v kalendári. Žiadny strach. Z toho sa nezrútim. Pre seba som ešte menej. Vlastne, pre nikoho už neznamenám nič. Rovnako pre seba.)

9.2.2013, sobota

Vždy som tento deň neznášala. Vlastne, len za posledných šesť rokov. Sobota bola dňom, keď mi mizol do krajiny, kde pre mňa nebolo miesto.

„Musí to tak byť,“ opakoval, „ale náš čas príde, zlatko. Ver tomu! Ja verím. Som optimista.“

Dnes som sa prešla po byte a vyhádzala skapané kvety. Sú presne ako ja. Tiež by ma mali vyhodiť. Vlastne, už vyhodili. Z práce. Dalo sa čakať, že ma direktor uprace. Vraj z reorganizačných dôvodov. Reorganizoval v práci i súkromí, nech to mám pekne na hromádke. Sviniar jeden skurvený. (Tak. A mám po limite.)

Poznanie dňa: Všetko bez pozornosti zahynie. Je to tak. Som mŕtva ako moje kvety a nik za nami neplače, nekupuje vence a neodieva sa do čierneho. Včera ste vraveli, že si mám nájsť niečo, čo ma bude tešiť, trebárs sa vrátiť ku kresleniu, ale ako to mám urobiť, keď som mŕtva?

10.2.2013, nedeľa

Poznanie dňa: Čerti patria do pekla... Tak tam ťahaj, doktor.