Venovanie

Mojej rodine a Denise

Martina Monošová

Lásky o piatej

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Martina Monošová, 2012
© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2012
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Cover © Mikina Dimunová, 2012
Design © Marta Blehová, 2012
Jazyková úprava Dana Brezňanová
292. publikácia, 1. vydanie
ISBN 978-80-8114-119-5 (viaz.)
ISBN 978-80-8114-233-8 (ePub)

ÚVOD

Ak sa niekedy vyberiete do Uxbridge, určite si choďte dať k Old Billovi aspoň kolu. Dostanete sa tam zo stanice metra, ak vojdete vpravo do tej zdanlivo úzkej uličky, čo sa pred stanicou točí okolo malého kamenného kostola. Keby ste sa vydali doľava, aj tak sa tam dostanete, pretože je to jednosmerka, čo sa so svojím protismerom spája presne vľavo pred Billom. Nemôžete netrafiť.

Určite tam nájdete dievča, ktoré sedí už hodinu nad jediným pohárom koly. Pokojne si prisadnite a po slovensky sa jej spýtajte, ako dlho je v Anglicku a akú má rodinu.

A nemusí to byť len v Uxbridge a u Billa.

Všetky udalosti opísané v tejto knihe sa naozaj stali. Stali sa však viacerým opérkam, a tak nehľadajte konkrétne spojitosti medzi opérkami z tejto knihy a skutočnými ľuďmi.

1

Presnežený nedeľný podvečer sa chystal prehupnúť do skorej noci a ja som sa všemožne snažila ovládnuť ten zvieravý pocit v hrdle a okolo žalúdka. Aby som potlačila slzy, kŕčovite som upriamovala pozornosť na nepríjemne prekúrený autobus a na spolusediacu, s ktorou sme sa vďaka podobným telesným proporciám na dvojsedadle tlačili ako sardinky. Pani mala okolo päťdesiatky, a ako to už v tom veku býva, počas najbližšej hodiny mi celkom bez varovania naservírovala skoro celý svoj životopis, korunovaný tajomstvom, že ide za dcérou, ktorá je tam vydatá. Pritom od nervozity cmúľala cukríky, ktoré som zdvorilo odmietla.

Darilo sa mi nerozplakať sa, no odniekiaľ z hĺbky duše sa mi stále vracal obraz brata Miška, ktorý mi pomohol s kufrom do Bratislavy k autobusu a ktorého povzbudivé objatie som cítila, až kým sme sa nestratili z dohľadu. Mamu a otca som nechala radšej doma, no rozlúčka ani tak nebola o nič ľahšia.

Všetko sa to zomlelo tak náhle. Veď len v utorok som dostala víza a dnes som už na ceste! Pousmiala som sa, keď som si spomenula na Miška, ako ma čakal pred veľvyslanectvom a ako mi nedočkavo vytrhol z ruky pas, aby sa – skôr než ja – presvedčil, či som to fakt dostala. Po nekonečných otázkach úradníčky na veľvyslanectve som sa aspoň pri odchode snažila zachovať si zvyšky hrdosti a odolala som pokušeniu pozrieť sa do pasu pred ňou. Ponižovalo ma, že odo mňa chceli, aby som všetko dokazovala ako zločinec. Hoci v informácii o potrebných dokumentoch k vízam uvádzali len doklad o najvyššom dosiahnutom vzdelaní, pozývací list a výpis z účtu, napokon okrem vysokoškolského diplomu chceli odo mňa ešte aj maturitné vysvedčenie, rodný list a rozvodové papiere. Akoby som ani nešla opatrovať deti! Úradníčka ma svojimi otázkami tak vytočila, že by ma v tej chvíli ani nemrzelo, keby mi víza nedali a prišla by som o peniaze, čo som za ne musela zaplatiť už pred týždňom.

Keď som však vyšla von, Miško mi zahnal chmáru z mysle: „Hurá! Ty ideš do Londýna! Hurá!“ a ja som náhle pochopila, že som to zvládla. Ale čo som vlastne zvládla?

Po krátkej eufórii z nastávajúcej zmeny sa predo mnou vynorilo more vybavovačiek spojených s odchodom. Musela som dať zo dňa na deň výpoveď v obchode s cédečkami, kde si pár zákazníkov zvyklo prísť si so mnou len tak pokecať. Odchádzala som z mini izby za tri tisícky mesačne, kde mi babička Tóthová jemne zasahovala do života. Odchádzala som z mesta, kde som sa od rozvodu bála slobodne chodiť, aby som nestretla bývalého. Odchádzala som zo svojej Bratislavy, ktorá sa za tých pár rokov štúdia, manželstva a pomanželstva napriek všetkému stala mojím mestom. Odchádzala som zo Slovenska, kde ľudia hovoria tým istým jazykom a kde som sa každý druhý víkend spolu s Michalom vracala do rodiska pozrieť rodičov.

Tak toto všetko sa teraz zmení. Predtým mi to nenapadlo, predtým som iba mala chuť zmeniť vzduch, zabudnúť na minulosť s jedným hlupákom, chuť začať robiť niečo celkom nové a naplno! HOCIČO A OKAMŽITE! (Asi preto som sa hneď po rozvode zafarbila na ryšavo – vždy mi to zakazoval...)

Od začiatku som neverila, že tam naozaj pôjdem. A teraz je to tu – môžem tam ísť. Okrem toho by ma predsa len mrzeli tie peniaze, čo som dala agentúre a za víza, než aby som to teraz vzdala. Bolo neskoro na strach. Otváralo sa predo mnou neznámo s dvoma cudzími deťmi, o ktorých som vedela iba toľko, že sa na ne nesmie kričať.

DO ČOHO SOM SA TO PUSTILA???!!!

Pani vedľa mňa opäť zavzdychala, ako je tu len horúco, a vôbec jej nevadilo, že sa na ňu iba neprítomne usmievam.

Opäť som videla pred sebou Miška z utorka, odkedy som dúfala, že ten nepríjemný zvieravý pocit do odchodu prejde. „Prečo si tak stíchla?“ prerušil vtedy tok mojich myšlienok, keď sme sa usadili v malej kaviarni.

„Len si uvedomujem, čo sa so mnou deje...“

„Máš strach?“ zadíval sa mi vážne do tváre.

Mám strach? Vážne mám strach? Ja? pýtala som sa sama seba v duchu a ďalej som uvažovala nahlas: „Neviem. Aj áno, aj nie. Keď si predstavím, že ma ten blbec vtedy skoro zabil, tak strach nemám. Ale keď si pomyslím, že som sa v živote nestarala o nijaké deti, že po anglicky si viem akurát vypýtať jesť a čo všetko ešte musím do odchodu vybaviť... a celá tá hrozná mnohohodinová cesta v autobuse, neznámi ľudia, u ktorých budem žiť... tak áno, mám trochu strach...“

2

V Calais pri vstupe do Eurotunela pršalo. Ale keď sme sa z vagóna vlaku vyviezli na druhej strane na cestu, na jej ľavú stranu, okolitá príroda nás vítala krásnym slnečným počasím. Nemohla som tušiť, že takéto dni sú tu skôr výnimkou. Vnímala som nový typ krajiny. Anglicko je naozaj iné, akési zelenšie, vegetácia tu vďaka vysokej vlhkosti a trvalému prepŕchaniu akoby viac dýchala.

Mali sme za sebou únavne preklinkanú noc s nepríjemnou skúsenosťou na nemeckých hraniciach, kde nás colníci o polnoci prinútili vybaľovať kufre. Po rannej zastávke v belgickom Gente nás zostalo pár: zo dvanásť opérok, nejaký mladý turista a moja spolusediaca. A hoci sme sa pre väčší komfort porozsádzali, aj tak sme sa všetci cítili akosi mimo času.

Britská colná prehliadka prebiehala už pred vchodom do tunela, v Calais. Predpokladala som podobnú štrapáciu ako na veľvyslanectve, no nikomu z pasažierov nerobili problémy. Možno preto, že pred nami dorazil autobus „Juhoslovanov“...

Pri mne si iba colník nebol istý, či môžem ako dvadsaťsedemročná ešte robiť opérku, preto sa otočil k vedľajšiemu pultu. Potom sa ma ešte spýtal, o koľko detí sa budem starať, koľko hodín týždenne budem pracovať a či plánujem zostať celé dva roky. Napokon mi buchol do pasu pečiatku, dopísal do nej dĺžku pobytu a usmial sa na mňa. Opätovala som mu svoj prvý anglický úsmev.

Ak prichádzate do Londýna cez juhovýchodnú časť, nemôžete si hneď urobiť skutočnú predstavu o meste, pretože je najchudobnejšia. Býva tu najviac prisťahovalcov, prevažne z krajín Ázie a Afriky. Anglicko tu pripomína skôr architektúra než obyvateľstvo. Tiež vás môže zmiasť množstvo nízkych predmestských budov, takých netypických pre veľkomesto.

Londýn nás vítal plnosťou pastelových farieb krókusov, pretkanou žiarivosťou žltých narcisov, a to všetko rámovalo už spomínané povzbudivé slnečné počasie. Po kontinentálnom marazme rôznych fáz končiacej sa zimy to bola veľmi príjemná zmena, čo vo mne vyvolalo nečakanú eufóriu. Pocítila som, ako poľavuje strach z neznáma, a do každej bunky v tele sa mi vracala odvaha, stratená pred necelým týždňom. Milujem jar.

Keď som sa už trochu nabažila pohľadu na mesto, v duchu som si začala nadávať, že som sa celou cestou ani nepozrela do učebnice. V náhlom zmätku som narýchlo začala loviť v pamäti nejaké frázy na začatie rozhovoru – veď o chvíľku im budem stáť zoči-voči!

Pokoj, Petra, nezmätkuj! a učebnicu som pekne-krásne strčila späť do tašky. Teraz je už neskoro.

Vytiahla som kozmetickú taštičku a v duchu starého hesla z vysokej Keď už som hlúpa, tak nech aspoň dobre vyzerám! som sa namaľovala.

Autobusová stanica Victoria je poriadne členitá a pre cudzinca dosť chaotická. Pokiaľ cestujete do Londýna po prvýkrát a nikto vás tam nečaká, môžete sa aj stratiť. Výstupisko je niekde úplne inde ako všetky nástupištia, ktoré sa rozkladajú v niekoľkých obrovských budovách.

Ešte z autobusu som zbadala vysmiatu Marienkinu tvár. Je to dcéra otcovho starého priateľa, ktorá už skoro tridsať rokov žije v Londýne. Milo ma prekvapilo, že ma sem prišla privítať, a čudovala som sa, že pohľadnica, ktorú som jej poslala v utorok, sa dostala do Londýna načas. Bolo to od nej milé, že ma prišla čakať!

Keď sme sa s Marienkou vyobjímali, vydali sme sa hľadať Grace s dievčatami. Moje tri Angličanky, s ktorými som mala stráviť najbližší neurčito dlhý úsek svojho života, stáli za sklom v čakárni a ťažko povedať, kto bol v tej chvíli nervóznejší.

Spoznali sme sa hneď. Grace Michaelsonová držala v ruke moju fotku z agentúry a ja – okrem opisu z Gracinho mailu spred týždňa a jej červenej bundy – som hľadala ešte ďalší jednoznačný znak: dve dievčatá vo veku šesť a osem rokov.

Grace sa opísala ako blondína, z čoho som mylne predpokladala, že bude vyššia – jasný príklad toho, ako modeling a reklama ovplyvňujú podvedomie. Ak je niekto blond, hneď musí byť štíhly a mať skoro dva metre. Grace však nemala ani jedno z toho. Pod malinovočervenou bundou sa jej rysovalo nepekne veľké brucho, hoci inak bola pomerne štíhla, a až omnoho neskôr som pochopila, že nie je tehotná. V prvom momente som dokonca koketovala s myšlienkou byť milá a spýtať sa, kedy sa to narodí, ale našťastie som to nevedela povedať po anglicky.

Tiež som pobadala, ako sa Grace vystrela, keď sme sa priblížili a obe definitívne pochopili, že patríme k sebe, no ani to ju neurobilo odo mňa vyššou. Grace potrebuje mať prevahu – to neveštilo nič dobré.

Žiaľ, ani Gracine blond vlasy, rovné ako plech, ktoré si za ušami zopla do infantilných konských chvostov, jej nijako nezjemnili celkovo hrubé, a pritom nevýrazné črty tváre. V úzkych, malých očiach sa nedala rozoznať farba dúhovky, tenké pery prezrádzali prísnosť a vyduté bacuľaté líca naproti tomu svedčili buď o pôžitkárstve, alebo obličkových problémoch. Pestované obočie, pleť a jemné náušnice mohli dodať Gracinej osobnosti jediný punc pestovanosti, no ten vzápätí ničilo oblečenie, ktoré bolo vo svojej účelnosti tak zúfalo vzdialené elegancii. Ani v reči jej tela sa nenašlo nič, čo by sa dalo aspoň vzdialene nazvať šarmom. Táto žena bola nielenže zúfalo nepekná, ale ešte aj v jej hlase znelo čosi odpudzujúco škrekľavé!

Okamžite som oľutovala, že som sa namaľovala, že som si ešte viac zvýraznila svoje nebovomodré oči. Aspoň rúž keby som si nebola dala! Grace to mohla vziať ako útok. Utešovala som sa faktom, že s Grace neprišiel jej manžel James, a zaumienila som si, že kým sa s ním stretneme, pokúsim sa šminky nenápadne zmazať. Nechcela som dopustiť, aby ma len o dva roky staršia Grace brala ako konkurenciu. Dúfala som, že som hneď na začiatku nezískala mínusové body, a žalúdok mi zasa obklopil zverák.

Žmýkala som zvyšky odvahy, pričom som sa usmievala ako blázon: „Hello. You must be Grace...“ (Ahoj. Ty musíš byť Grace...)

Pomohla mi Marienka, ktorá sa zdvorilo predstavila a rovnako zdvorilo sa o malú chvíľočku vyparila s tým, že si zavoláme. V duchu som jej ďakovala a práve vo chvíli, keď zmizla za rohom, mi došlo, ako som od tejto celkom cudzej ženy totálne závislá. VŠETKO sa to stalo realitou.

Deti mi nesmelo na Gracino popchnutie podali ruku, placho na mňa upierali oči plné očakávania a zvedavosti. Vyzerali tiché a poslušné, ale to iba do chvíle, kým sme nastúpili do auta. Grace ani nenaznačila, že by mi chcela pomôcť s batožinou, a celou stanicou som ju vliekla sama.

V aute obe deti na mňa spustili prúd angličtiny, z ktorej som pochopila iba toľko, že im vôbec nerozumiem. Po tej noci v autobuse (dolámaná a nevyspatá), nemeckých colníkoch (arogancia a poníženie), šoku z toho, ako som na ne úplne odkázaná (akýsi druh nesvojprávnosti), som to vzdala. Stres bol skrátka prisilný na to, aby som s ním mohla čokoľvek urobiť. Iba som sedela, usmievala sa, po anglicky podchvíľou opakovala: „Nemôžem uveriť, ja som naozaj tu!“ a bolo mi všetko jedno. V tom milostivom tranze som vyzerala celkom ako blázon.

Vpredu hulákalo rádio. Grace vždy potrebovala šoférovať s muzikou naplno, čo je pre ňu jediný druh úniku od reality. Vzadu vrieskali decká, ktoré sa občas snažila upokojiť rôznymi variantmi vety: „Miláčik, nekrič,“ pričom ani troška nezvýšila hlas, čo vo mne vyvolávalo sympatie. No Grace nemala ani základné znalosti z psychológie: jasné, že deti kričia! Snažia sa prekričať rádio a zároveň sa predvádzajú!

Deti ma po celý čas v aute zasypávali svojimi obľúbenými hračkami a vďaka tomu som zistila, že tá staršia, Ashleigh (Ešli), je stelesnená priebojnosť, kým mladšia, Stephanie (Stefani), je tichšia a utiahnutejšia.

V aute vládol neporiadok a pri každom preraďovaní niečo pod kapotou škrípalo a prskalo.

Po asi hodinovej jazde Grace vyhlásila: „Aha, tamto je tvoja izba.“

Stáli sme práve na križovatke a ona naťahovala ukazovák smerom dopredu cez akési oplotenie maskované bujnými kríkmi. Išlo o nejaký areál, kam patrilo veľa domov, no až keď sme prechádzali cez Bránu, neďaleko ktorej pochodovalo plno vojakov, a jeden na stráži si od Grace vyžiadal identifikačný pas, tak až potom mi došlo, kam som sa to dostala. V momente som si spomenula na dve slová v zmluve s agentúrou: RAF Forces Base – Letecká základňa!

Naskočili mi zimomriavky: Ja, ktorá neznášam vojakov! Ja, ktorá mám od detstva strach z vojen a všetkého, čo s tým súvisí! Tak ja mám byť opérka v takomto prostredí?

Za Bránou zabočila Grace doprava, aby obišla buzerpľac, na ktorom pochodovalo asi päťdesiat uniforiem. Potom rôzne zatáčala po miniuličkách, ktoré lemovali maličké rodinné domčeky, a keď som už úplne stratila orientáciu, tak Grace zastavila pred jedným z minidomov: „Sme tu.“ Adresa zo zmluvy sa zhmotnila do reálneho domu.

V prvom momente ma pri vystupovaní upútala velikánska, nádherne naružovo zakvitnutá čerešňa, ktorá rástla pred domom oproti. Tento pohľad mi vrátil odvahu a trochu ma uvoľnil. Veď aj u nás rastú čerešne. Decká s novým pokrikom vybehli z auta, Grace im odomkla a vrátila sa. Otvorila mi kufor, aby som si vybrala batožinu. Opäť vedľa mňa len stála a čakala.

Dom bol malý nielen zvonku, ale aj zvnútra. Každý kúsok voľného miesta interiéru – okenný parapet, zvyšok miesta na polici vedľa kníh a videokaziet, stôl, skrátka všetko zapĺňali nevkusné maličkosti od sviečočiek a sviečok v rôznej fáze vyhoretosti až po sklenené sošky delfínov vedľa televízora. Na všetkých, evidentne papierových, stenách viseli fotky dievčat. Všimla som si – pretože to bolo až v zarážajúcej nerovnováhe– že iba v obývačke visí jediná spoločná fotka celej rodiny.

Od vchodových dverí viedla krátka, rovná chodba priamo do obývačky. Vľavo, hneď vedľa vchodových dverí sa širokými dverami vchádzalo do priestrannej kuchyne. V nej som si hneď všimla na okne nad umývadlom kvetináč s drobnou hynúcou vodenkou.

Z kuchyne a aj z obývačky sa dalo prejsť do ďalšej miestnosti, ktorej dominoval jedálenský stôl a malý stolík s počítačom. Pod okno ešte vtesnali nízky stolík s akváriom a rybičkami. Tesne vedľa akvária sa úzkymi zadnými dverami prechádzalo do smutne zanedbanej minizáhrady. Okrem toho sa sem už nezmestilo nič iné, pretože ostatný priestor izby zaberala pestrá zmes neporiadku, korunovaná vyše metra vysokou kopou handier, z ktorej vyčnievalo operadlo utopenej stoličky.

Pri vchodových dverách napravo bol malý záchod s umývadlom a praktickým zrkadlom a hneď vedľa strmé, úzke schody nahor.

Poschodie pozostávalo z troch spální a, na pomery domu, priestrannej kúpeľne so záchodom. Páčilo sa mi, že v kúpeľni je okno.

Spálňa dievčat, umiestnená oproti kúpeľni a nad kuchyňou, susedila s Gracinou spálňou, do ktorej sa vchádzalo prakticky hneď oproti schodom a kopírovala veľkosť jedálensko-pracovnej miestnosti pod ňou. Pre opérku naplánovali izbu vpravo od schodov, nad obývačkou.

Okno mojej izby smerovalo na juh. Poskytovalo výhľad ponad minizáhradu ohradenú metrovým dreveným plotom, krížom cez trávnatú plochu širokú asi dvadsať metrov až k veľkým starým stromom a kríkom. Tie úhľadne skrývali a opticky zaguľacovali ostrý vojenský plot natretý nazeleno. Kríky sa rozchádzali presne na mieste, kadiaľ sa dalo vidieť ulicu s klasickými rozľahlými, útulnými tehlovými domami obrastenými brečtanom a veľkú križovatku, odkiaľ mi to Grace z auta ukazovala. Z okna bolo vidieť aj do susedných záhradiek.

Kufor a tašku som si hodila do vstavanej skrine, ktorej dvere vyzerali ako izbové. Skoro celú plochu miestnosti zaberala posteľ. Mala som tu ešte ratanové kreslo s velikánskym oblúkovitým operadlom. Presne také, aké človek vídava v amerických a anglických filmoch a má ho aj Morticia Addamsová. Vedľa stál nočný stolík so starou vežou a s veľkými reproduktormi.

„Páči sa ti tu? Môžeš si tu urobiť akékoľvek zmeny,“ povedala Grace, keď ma sem zaviedla. Vzápätí ma tam nechala chvíľku samotnú a poslala dievčatá do obchodu po mlieko.

Keď som po malej chvíli zišla do obývačky, Grace mi s úsmevom podala šálku čaju s mliekom: „Tento nábytok je starý a škaredý,“ skonštatovala kriticky.

Rozhliadla som sa a nechápala, čo má Grace proti staroružovej, už na pohľad pohodlnej sedačke a kreslám. No keďže som jej to nevedela povedať, iba som prejavila, že sa mi páči. Chvíľku sme sedeli ticho, popíjajúc čaj, a vtedy som si spomenula na rodičov: „Môžem zavolať domov?“

Grace sa so zdvorilým úsmevom vzdialila, aj keď nemohla ani slovo rozumieť.

Snažila som sa volať stručne, no moju mamu telefonát aj tak rozľútostil k slzám. Znovu som pocítila ten pálčivý pocit v hrdle, a hoci mi slovenčina bola neskonale vzácna, aby som nestratila sebakontrolu, radšej som sa rýchlo rozlúčila s tým, že večer napíšem podrobný mail.

Grace sa vrátila, hneď ako som zložila telefón, a priam z nej čpelo, ako strašne sa chce so mnou porozprávať. Rozhovorila sa o Jamesovi, z čoho som chápala iba veľmi málo: že James je vojak, býva na inej vojenskej základni a sem chodieva iba na víkendy. Cez týždeň tu budeme bývať len my štyri, čo ma potešilo.

Z prívalu všetkého nového sa mi začínala poriadne krútiť hlava, no Grace si veselo pokračovala vo svojom monológu. Napokon ma dotiahla do kuchyne k hárku papiera, na ktorý vypísala všetky tiesňové telefónne čísla: do práce, na mobil, pediatrovi a rodinnému priateľovi. Papier dostala predtlačený v anglickej agentúre, s ktorou moja slovenská spolupracovala. Vrátili sme sa do staroružových kresiel a ja som už skoro padala od potláčanej nervozity. Grace však vytiahla dotazník, ktorý treba na vystavenie kartičky na trvalú identifikáciu pri prechode cez Bránu. Nechápala som, čo to je a načo to treba vypisovať.

Medzitým mi vysvetľovala, že dievčatá majú práve prázdniny, teda bude dosť času si na seba zvyknúť. (Teda aspoň si myslím, že toto všetko povedala.)

Grace sa stále pokúšala preklenúť diery v komunikácii a neprestávala hovoriť. Veľmi ju miatlo, že jej opérka iba prikyvuje, a keď už som konečne niečo povedala, výraz v Gracinej tvári mierne stuhol. Zjavne usúdila, že to so mnou nepôjde tak ľahko, a snažila sa hovoriť úplne pomaličky. Dohodli sme sa, že jej budem opakovať to, čo jej rozumiem. V ten deň mi k ruke prirástol slovník.

Dievčatá sa vrátili s jedným mliekom a s dvoma už napoly zjedenými želatínovými hadmi. Grace ich poslala hore a mne čosi dlho vysvetľovala, čosi o Ashleigh a gymnastic. Chcela odo mňa odpoveď, usmiala sa na mňa a potom ma v nestráženej chvíli opäť posadila do auta. Hučalo mi v hlave a bytostne som túžila po sprche. Možno mi Grace aj hovorila, že môžem zostať doma a oddýchnuť si, ale ja som jej nerozumela.

V aute zasa dala naplno rádio, ku ktorému sa o chvíľu pridali aj deti, a v tom hluku Grace so mnou zanovito udržiavala jednostrannú konverzáciu.

Nechápala som, kde sa vo mne berie všetka tá vyrovnanosť, s ktorou som prijala fakt, že som sa stala úplným tichým bláznom, a došlo mi, ako sa zmení hodnota človeka, ak stratí schopnosť komunikovať.

Cestou som sa nevedela nabažiť typickej anglickej architektúry s tehlovými domami a všadeprítomnou zeleňou: „I like this architecture,“ (Páči sa mi táto architektúra.) vysmolila som a Gracina reakcia ma prekvapila: „Nenávidím to. Je to nudné.“

Prestala som sa namáhať, uzavrela som sa do svojich vlastných myšlienok a napadlo mi, či nebude trápne, ak taká veľká žena ako ja príde na tréning gymnastiky. Mala som tú typicky slovenskú predstavu vyšportovaných tiel, ktorých dokonalosť neprislúcha nehodným. Lenže tu sme v Anglicku, len žiadne predsudky! A tak mi skoro vyrazilo dych, keď som uvidela, že dve zo štyroch tréneriek sú asi rovnako moletné ako ja. Ich moletnosť im však nijako neprekážala, aby väčšinu cvikov dievčatám aj predviedli.

Ashleigh pobehovala po telocvični, robila premety, kotúle, skákala na hrazde ako taká malá opička a občas zakývala smerom k zvyšku svojej tlupy. S Grace sme sedeli na stoličkách na balkóne nad telocvičňou a malá Steph si na zemi zaujato kreslila na veľký výkres kvetinky.

Utiahnutá a v rámci konverzácie odkázaná hlavne na úsmevy, pozorovala som nádeje anglickej gymnastiky a premýšľala, ako raz niektorú z nich uvidím v telke reprezentovať Anglicko. Kde budem vtedy ja? Myseľ mi utekala do filozofických úvah, a pritom som pocítila neľudskú únavu. Bolelo ma celé telo. Za tento nedeľo-pondelok som toho prežila práve dosť! Túžila som byť doma, vyložiť si nohy, dať si čaj a pri tichej hudbe relaxovať, až kým sa úplne neuvoľním. Alebo sa len tak porozprávať s maminou nad kúskom bublaniny s kávou o tom všetkom, čo sa až doteraz stalo. A rozhodne som mala v tej chvíli po krk všetkých energických deciek na celom svete!

Zacnelo sa mi za domovom, zhlboka som sa nadýchla, aby som si – koľký raz už? – dodala odvahu. Opäť som sa snažila stimulovať novými podnetmi: Veď domov sa môžem vrátiť kedykoľvek... a veď som vlastne v pohode! Čo mi chýba? Jednoducho sa iba potrebujem vyspať v normálnej, vodorovnej polohe... Zvládnem to! Vždy som všetko zvládla... Veď je vlastne všetko v poriadku, a čo bude ďalej, uvidíme.

Keď sme sa vrátili, Grace mi ukázala, ako sa píšu a posielajú maily, a sama sa pustila do prípravy večere. V podstate len do trúby hodila nejaké polotovary z mrazničky a o polhodinku bolo navarené. S Grace sme jedli večeru z tácní, sediac v kreslách, ktoré sa zozadu opierali o jedálenský stôl. Stál v širokých spojovacích dvojdverách medzi obývačkou a jedálňou. Dievčatá večerali v jedálni za dlhšou časťou stola otočené smerom k televízii. Obzerala som sa, či vedľa dievčat nie je voľné miesto, ale ak by som si aj chcela sadnúť za stôl, nebolo kam. Tretia stolička totiž robila kostru už spomínanej kope handier, o ktorej som sa neskôr dozvedela, že čaká na ožehlenie.

Kurča s hubovou omáčkou vyzeralo na tanieri chutne, ale na jazyku sa mi vzpriečilo. Bolo neslané, prihorené, a to iba zohrievala polotovar! Po očku som sa pozrela na deti a čakala jasný detský protest, ale keďže som bola jediná, ktorej sa čosi nepozdávalo, jedlo som pochválila.

Po večeri sa Grace vrátila s papiermi, ktoré sme začali vypĺňať po príchode, ale padala som od únavy. Jediné, na čo som sa zmohla, bolo: „Later, please.“ (Neskôr, prosím.) To „neskôr“ sa už nikdy nekonalo a Grace to úplne vypustila z hlavy. Odvtedy som si musela obnovovať papiere na Bráne každé dva týždne.

Aby som odvrátila akékoľvek podozrenie, že nechcem s Grace spolupracovať, ponúkla som sa, že umyjem riad – a potom som ho umývala už večer čo večer.

Tesne pred spaním mi Grace zaklopala na dvere, aby mi priniesla iné papiere – tlačivá z anglickej agentúry určené pre novú opérku. Jeden obsahoval zoznam slovenských a českých opérok spolu s adresami ich rodín a telefónnymi číslami. V druhom som sa s pomocou slovníka dočítala, že Angličania sú veľmi zdvorilí ľudia, že je treba dodržiavať slušné správanie. Vyznievalo to tak, že nikto iný na svete nemá na zdvorilosť monopol, iba Anglicko.

Po prvýkrát na mňa dýchla národná nadradenosť, o idylickom stretnutí dvoch kultúr nemohlo byť ani reči: „Prispôsob sa, cudzinec, lebo my jediní máme patent na spôsob správania sa. Koho zaujíma tvoja kultúra, tvoje korene?“

Tak sa skončil môj prvý deň v Anglicku.

Koniec ukážky