Venovanie

Vychovať z dieťaťa dobrého dospelého človeka by malo byť najpodstatnejšou métou v živote rodiča. Jej dosiahnutie je to najlepšie, čo môžeme pre budúcnosť ľudstva urobiť. Preto túto knihu venujem všetkým matkám i otcom.

Motto

Môj život dvakrát skúsil smrť –

no musím ešte zažiť,

či nesmrteľnosť nechce ma

po tretie k zemi zraziť

tak beznádejne surovo,

ako keď dvakrát sekla.

Rozchod – všetko, čo vieme o nebi

a čo nám stačí z pekla.

Báseň E. Dickinsonovej

do slovenčiny preložil M. Richter

Poďakovanie

Majka Blšáková, tvoje dielo „Skrátka mi preplo“ ma, okrem iného, inšpirovalo k napísaniu tejto knihy. Ďakujem. Stretneme sa na pultoch kníhkupectiev a dúfam, že raz i naživo. Trebárs na káve ako hlavné hrdinky našich výtvorov.

Vysvetlenie pre čitateľov: Naše knihy majú čosi spoločné. Hlavná hrdinka mojej knihy, Soňa, si „odskočila“ do Majkinho a jej Ema zasa do môjho príbehu.

Zuzka Smilková, i Tebe venujem túto knihu. A ďakujem. Ty vieš začo.

Celej rodine, priateľom a čitateľom ďakujem za podporu.

Theo Hutchcraft a Adam Anderson – Hurts, som vďačná za vaše inšpiratívne piesne, ktorých časti textov som použila v knihe na podfarbenie atmosféry.

Theo Hutchcraft and Adam Anderson – Hurts, I am thankful for your inspiring songs, which part of lyrics I used in the book for shading atmosphere.

Kristína Ježovičová

Soňa 

(ukážka)

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Kristína Ježovičová, 2015
© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2015
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Cover © Marenčin Media, 2015
Design © Marta Blehová, 2015
Jazyková úprava Sylvia Sachs
460. publikácia, 1. vydanie
ISBN 978-80-8114-481-3 (brož.)
ISBN 978-80-8114-482-0 (ePub)

1. I potetovaná zbabelosť je stále zbabelosť.

Oblievajú pódium a táto úloha sa zdá byť jednoduchá. Vykrivenými prstami, ktorými sa viac modlili za dobro, než by ho nimi vykonávali, držia kovové nádobky a sediac na čalúnených stoličkách rozhadzujú rukami. Trafia. Vždy je to tak. Zakaždým sa obtrie ich umelá nevinnosť o niečo. Po ich snažení však zostanú fľaky a nepekné stekance a jednako tento nedokonalý výsledok vyjadruje stav ich samotnej duše. Sú rovnako pošpinení hriechmi dnešného sveta, len si to pred ním nepriznajú. Snažia sa ututlať každé jedno vybočenie, ktoré sa udeje pred očami verejnosti i doma.

Trafia. Stenu za mnou, klávesnicu a ušľachtilú skriňu pianína, na ktorej ležím. Všetko je zničené. Zničené. No na mne ani kvapka. Zostávam ja a moja nahota, vo svetle reflektorov. Hrám. Prstami pravej ruky a nohy. Všetkým sa páčia moje odvážne tóny. Prvému radu nie – mojej rodine. Sedia v čiernej hanbe. Ich biele odtiene sa ma nedotknú, akokoľvek snaživo prskajú. Hnevá ich, že sa správam tak otvorene, bez akéhokoľvek ostychu. Že hrám to, čo vystihuje moju dušu, so všetkými tajnými snami a myšlienkami na sebarealizáciu.

Niektorý z mojich súrodencov mi možno závidí. A práve preto je úlohou hlavy rodiny ma umorálniť, aby ani ostatným nezišlo na um dláždiť si cestu do vymysleného pekla, ktoré smeruje z toho naozajstného menom domov. Otec sa podľa môjho predpokladu postavil, no zatiaľ nevykročí.

Otváram ústa a prehovorím celkom bez rozmyslu, bez prípravy, poviem, čo mi ako prvé napadne. Niečo, čo mám v sebe zakorenené a teraz to konečne vyplávalo na povrch. Ten hrozný pocit, že nie som úprimne milovaná tými, ktorými by som chcela byť.

„Boh ma takúto stvoril. On ma miluje! Prečo ty nie?“

Jeho varovný pohľad, ktorý nie je len obyčajným karhavým upozornením, ale skrýva v sebe omnoho viac, ma mrazí. Varovanie, vyhrážka, vždy ten istý scenár. Pokojne, s rozvahou, presne vediac, čo má urobiť, vykročí.

Prinúti ma... otvoriť oči. Lapám po dychu, spotenými prstami zvieram operadlo mestskej dopravy. Civiem na nohavice cudzieho človeka, ktorý pri mne zboku stojí. Zahanbene privieram viečka a sledujem svoje strohé sako a blúzku s ozdobným golierom, ktorý ma šteklí na brade. Zapla som si ho až po krk, pretože ma naučili, že sa to tak patrí. Neukazovať príliš veľa kože a byť striedma v obliekaní. Neškrtí ma. Zvyk je predsa železná košeľa. Poriadne zhrdzavená. Človek si skutočne dokáže privyknúť na všeličo, aspoň čo sa ošatenia týka.

Viac ma totiž dusia ľudia v mojom okolí, no odvaha žiť po svojom je slabá na to, aby uvoľnila stisk ich prstov na hrdle. Zadívam sa von oknom. Ešteže sa otec postavil a mňa to vyľakalo. Vďaka tomu som sa zobudila a neprespala zastávku, na ktorej vzápätí vystúpim z autobusu. Naprávam si kabelku, ktorej ucho som i počas snívania v mestskej doprave z opatrnosti zvierala prstami.

Cieľ mojej cesty sa nachádza niekoľko metrov od zastávky. Susan P & T. Už z diaľky vidím, ako salón vyniká jednoduchosťou, obkľúčený dvomi prečačkanými výkladmi butikov s farebnými handrami. Postavím sa pred dvere. Študujem i priľahlé okno, no cez mliečne sklo nič nevidím. Iba akési nehybné farebné tiene a jednu veľkú tmavú machuľu v pozadí.

Bez akéhokoľvek upozornenia vojdem dnu, potichučky zavriem dvere a až potom vzhliadnem dohora.

Od prekvapenia celá zblednem. „Chcela som ženu,“ vyhŕknem do miestnosti potichu, no veľmi zrozumiteľne.

„Skúste Áčko,“ vraví pobavene a veľmi pohotovo.

Klipkám mihalnicami a nervózne si uhládzam sukňu. Na prste sa mi zaligoce jednoduchý prsteň s tromi zirkónmi uprostred, ktorý mi ihneď pripomenie, prečo som vlastne tu. „Prepáčte, nechcela som byť nezdvorilá. Na internete som vyhľadala váš...“ odmlčím sa, pretože takto som si naozaj prvú návštevu tohto druhu nepredstavovala. Väčšina ľudí po príchode do skrášľovacieho salóna, vlastne... po príchode kamkoľvek, pozdraví. Jeho prítomnosť ma však až priveľmi rozrušila, takže slušnosť musí ísť bokom. Veď ani z ich strany nie je práve najserióznejšie, že webovú stránku nespravovali zrejme niekoľko týždňov. Stálo tam jasne, biele na čiernom, že toto tu patrí žene a že tu i pracuje. Sama.

„Áčko je bar,“ vysvetľuje mi dodatočne.

Stojím celkom pri dverách, pripravená na útek. Sedí za pultom, premeriava si ma. Neskrývane. Keď som vošla dnu, práve niečo kreslil. Po zaznení mojej prvej vety však reagoval pohotovo. Drevený kúsok si vložil za ucho a s nadvihnutým obočím, ktoré zdobila náušnica, ma poslal... do baru?

„Také miesta nevyhľadávam, mladý pane,“ vyslovím príliš škrobene, rovnako ako ženy v dôchodkovom veku, ktoré reagujú na podobné výroky pobúrene preto, lebo vedia, že už nič podobné nezažijú. Okrem iného tým zakrývajú rozpaky, rovnako ako ja.

„Máte niečo proti gayom?“

„Nie,“ lapám po dychu. Som ten posledný človek na zemi, ktorý by mal mať niečo proti homosexuálom a nie preto, že by ma priťahovali ženy. Seriózne. Až doteraz som netušila, že nejaké Áčko existuje. Krava! Načo som sem vôbec chodila bez ohlásenia. Jeden telefonát a všetko by iste prebehlo celkom inak. Stláčam mosadznú kľučku a chystám sa odísť, v snahe zabudnúť na svoju misiu. Jej hlavnou úlohou je naštvať sa a vzoprieť celému okoliu, ale najmä otcovi a môjmu svätému nastávajúcemu.

„Prudérna?“ zaznie otázka. Jeho hlas je neskutočne provokatívny.

Tuhne mi chrbát a celá mrznem, pretože... celkom ma vystihol. Presne taká sa ukazujem druhým ľuďom. Prepiato hanblivá. Až príliš pretkaná odpornou obmedzenosťou, ku ktorej ma celý život viedli rodičia. Konzervatívna, nudná, uhladená zástupkyňa otcovej súkromnej umeleckej školy. Ak by som bola odvážnejšej a konfliktnej nátury, určite by som sa dala na nejakú tú slovnú potýčku nahovoriť a vynadala by som mu, čo si to dovoľuje. Rozniesla by som ho v zuboch za to, že si na mňa trúfol. No mlčím, pretože má pravdu a ja proti pravde nikdy nebojujem. A faktom zostáva, že príliš vehementne nebojujem ani proti nepravde.

„Prepáčte,“ ozve sa.

Namiesto toho, aby som zutekala, sa pozriem jeho smerom. Dlaňami sa zapiera o papiere. Ruky aj krk má kompletne potetované, no nezdá sa mi to odporné. Teda aspoň na ňom nie. Je úžasné, keď niekto prezentuje svoje telo celkom bez ostychu. Keď sa cíti skvelo vo vlastnej koži. Alebo je to skôr o duši, ktorá sídli niekde oveľa hlbšie? Jej stav určuje to, ako pôsobí naša škrupina. Áno, presne o tom to je. Až príliš chúlostivo si pokrivenú pravdivosť danej myšlienky uvedomujem. Sú mizivé chvíle, keď z môjho výzoru srší uhladenosť, elegancia, vyrovnanosť a hlavne sebavedomie. Snažím sa, veľmi. Iba vďaka tým okamihom podlieham ilúzii, že moja smutná a zohyzdená duša nepotrebuje trepanáciu mozgu. Také vysekanie diery do hlavy predsa len nemusí byť práve najpríjemnejšou záležitosťou, preto musím dbať na to, aby nebolo evidentné, že som vhodným kandidátom na tento nepríjemný zákrok, alebo teda minimálne na nejaký liečebný ekvivalent vykonávaný v súčasnosti.

„Neodolal som. Chceli ste ženu a...“ žmurká po mne. „Ako vám poradím?“ Pery mu zdobí kajúcny úsmev, takže už ma jeho prítomnosť až tak veľmi nevytáča.

„V popise na internete je uvedené, že v salóne pracuje žena, a preto som prekvapená, že som tu našla vás,“ vysvetľujem, teda do určitej miery. Nechystám sa predostrieť mu tu svoje dôvody a motivácie.

„Sestra je na materskej a naozaj sa v minulosti o salón starala celkom sama. Ale teraz sem chodieva iba raz do týždňa, takže ak by ste chceli, môžem vás k nej objednať. Bez problémov.“

„Objednať,“ prikyvujem.

„Máte konkrétnu predstavu, čo by ste chceli?“

Hánky prstov pravej ruky si priložím k vrchnej pere. „Nie... ani nie,“ mrmlem v pomykove do pokožky.

Zhovievavo prikývne a otvorí diár, listuje v ňom. Medzitým k pultu pristúpim.

„Tu,“ klepká prstom po voľnom termíne, „tu má voľné miesto.“

„O dva mesiace?“

Zdvihne hlavu a uštedrí mi úškrn na pol tváre, až sa mu zachveje zarastená brada.

„Skôr... dúfala som, že sa mi podarí... že by sa niečo uvoľnilo skôr,“ habkám.

„Robíme na objednávky. Nechcete si pozrieť moju prácu? Mohol by som vás objednať na budúci týždeň.“

Sklamane som zvesila plecia. O týždeň či o dva mesiace moje šibnuté odhodlanie spľasne, vlastne už v tejto chvíli je menšie o niekoľko centimetrov. Dovtedy vyfučí celkom a spadne na zem, odkiaľ ho môžem zahodiť jedine do koša.

Zavŕzganie dverí ma preberá z myšlienok. Zvuk klopkania opätkov jasne prezrádza, že ide o ženu. Do nosa mi udrie sladká kvetinová vôňa. Ale nie je to ten druh vône, ktorú cítiť z niektorých starších dám v kostole – lacná, zmiešaná s pižmovým zápachom. Táto je drahá a vtieravá, ale veľmi príjemným spôsobom. K pultu sa postaví hneď vedľa mňa. A ako som sa vo svojich úvahách nemýlila, ide o mladé žieňa. Veľmi pekná a moderne oblečená vzorka. Uvoľnená.

„Mišeno, ahoj. Dúfam, že dnes budeš nežnejší,“ zadrie dievča v roztrhaných obtiahnutých rifliach.

Chlap za pultom mrkne po mne, zisťujúc, ako zareagujem na jej výrok. Tvárim sa, že som ju nepočula. Obzerám si svoje nakrátko ostrihané nechty.

„Choď sa, prosím ťa, pripraviť dozadu, hneď prídem, vybavím túto slečnu.“

„Okeeej.“ Vrtí zadkom. Nadskakujúc v neónových lodičkách odíde do miestnosti hneď za pultom.

„Robím jej nejaké úpravy. Ak tu vydržíte čakať, vezmem vás po záverečnej. O hodinu? I tak radšej pracujem po západe slnka.“

„Ale nerobíte to-to potme, však nie?“

„Závisí od toho...“ nedokončí vetu, určite preto, lebo sa mi nahrnula do líc červeň. Takmer ho upodozrievam z – v dnešnej dobe takej vzácnej – diagnózy džentlmenstva, pretože sa vzápätí tvári, že si nič nevšimol a žiadnu narážku nezačal.

„Pracujem rád v neskorých večerných či nočných hodinách,“ vysvetľuje milo a ja si pripadám ako prostáčka, čo nevie adekvátne zareagovať na slovné harašenie.

„Počkáte?“

„Ale... no do-do-dobre,“ vyjde zo mňa. Nemávam problém so slovným prejavom. Vzhľadom na okolnosti je to z mojej strany veľmi odvážne. Oblieva ma studený pot a obchádzajú mdloby. Som rozrušená. Hlavne z myšlienky, čo sa bude diať o šesťdesiat minút. Z mužských dotykov akéhokoľvek druhu mám jednoducho strach.

* * *

„Prepáčte, ale musela som súrne odísť. Zapíšte ma, prosím, na toho dvadsiateho novembra. Tetovanie, ktoré by som chcela, by nemalo presiahnuť desať centimetrov štvorcových,“ usadená v kresle narýchlo čarbem odkaz. Premýšľam, či niečo dopíšem. Napokon sa podpisujem. „Soňa.“

Z električky sledujem, ako sa postupne kopia tmavé mračná a miešajú sa s bielymi oblakmi. Tancujú nado mnou, rovnako ako mi vibruje telefón vo vrecku. Zoznam neprijatých hovorov si viem predstaviť i bez špeciálnych telepatických schopností.

Keď prestupujem do autobusu, mobil konečne vyberiem z kabelky. Píšem otcovi esemesku, že som mala dôležité stretnutie v kultúrnom dome. Neodpísal mi a viem, že tá pravá búrka ma čaká až doma. Nasadím si slúchadlá a púšťam si môjho obľúbeného Fantóma opery. Keď som bola dievčaťom, priala som si, aby ma uniesol ohavný muž s anjelským hlasom. Ochotne by som sa mu odovzdala, bez akýchkoľvek zdráhavých spievajúcich replík. Raz som to vyriekla pred otcom. Vysmial ma. Vraj nežiarim ako Christine, mám príliš chrapľavý hlas a Boh mi nenadelil dokonalú fyzickú krásu. Ale vraj môžem byť rada, pretože krásne ženy sú tak veľmi obletované, že neľahko odolávajú svetským pokušeniam. Mňa si Všemohúci vybral na pokojné jestvovanie v ústraní, aby som s pokorou učila o hudbe to, čo naučil otec mňa.

Od zastávky bežím s dáždnikom v ruke. Spodok nohavíc mám celkom premočený a do topánok mi natieklo. Von by ste nevyhnali v tomto počasí ani psa, no ja sa odrazu zaseknem pri bráne a uvedomujem si, že by som najradšej zostala tu na ulici, než by som sa mala nechať, v úvodzovkách, obšťastniť teplom domova, ktoré ma vnútri očakáva.

Napokon predsa len vojdem do dvora a vzápätí vkĺznem dovnútra. Do haly ku mne doliehajú zvuky a hlasy z obývacej miestnosti. Jasavé oslavné tóny a štrngot pohárov. V mysli párujem hlasy k topánkam. I ja si svoje vyzujem, hneď potom, ako odložím do vedra na toalete dáždnik. Vešiam si šedé sako a do vrecka nohavíc ukrývam prsteň.

Postavím sa pred zrkadlo v predsieni. Privoniam si k podpazušiu. Mapy na bielej blúzke smrdia prinajmenšom ako capova mama. Nervozita jednoducho prebila všetky antiperspiranty sveta. V zrkadle si uhládzam vlasy, ktoré už začali, postupne usychajúc, krepovatieť.

Zaseknem sa, keď sa v odraze objaví tvár môjho otca. Na prvý pohľad pôsobí milo. Nemá ju zbrázdenú hnevlivými vráskami, spôsobenými večnou nadurdenosťou, ako iní starci. Práve naopak. Je poznačená odhodlanosťou a večnou radosťou z osobných výhier, v ktorých neraz triumfoval nad nami všetkými. A napokon, vďaka jeho viere vo svoju jedinú pravdu, sme my ostatní čakali, kým nás nasilu o nej presvedčí. Ani teraz to nebude inak, jeho zelené oči sa vpíjajú do mojich, celkom rovnakých. Má zaťatú čeľusť v pevnom úsmeve a povolí ju, až keď otvorí ústa:

„Soňa, čakáme už len na teba. Kde si bola tak dlho?“ Schmatne ma za plecia.

„Písala som ti, oco. V kulturáku sme riešili... osvetlenie...“

„Neklam. Volal som tam. Vraj si odtiaľ odišla pred obedom.“

Stláča mi ramená a sleduje, ako sa mi zaplavujú oči slzami.

„Ja som... nestihla som... au...“

„Veľké dievčatá neplačú. Je pre teba ten pravý, tak to nepokaz.“

Číta mi myšlienky, desí ma to. Tuší, že chcem vycúvať. Akousi podivnou silou mysle nedovolím, aby som sa rozplakala a zastavujem príval. Nadýchnem sa a vydýchnem. Opäť nadobudnem ten prazvláštny nepokojný pokoj. Hrozná, poslušná rozvaha, ktorá je pre mňa typická.

„Buď milá a poslušná ako vždy,“ šepká spokojne. Napokon mi vtisne do vlasov bozk. Priateľsky mi obtáča ruku okolo pliec a kráčame svorne do obývačky. Na tvári sa mi rozlieva falošný úsmev.

„Tak prišla,“ oznamuje.

Zavedie ma na gauč, priamo k Lukášovi. Sme perfektne zohratá dvojica, len čo je pravda. Zdravíme sa rovnakým pohybom hlavy. Vymeníme si priateľské úsmevy, no to je všetko. Jeho prítomnosť totiž so mnou nič nerobí. Búrka, vlnobitie, motýle v bruchu. Nič podobné necítim. Iba pohľad na more z veľkej diaľky. Vtedy voda pôsobí celkom nehybne a bezpečne. Presne taký je náš vzťah. Nie je isté, či sa niekedy ocitneme v člne. Momentálne mám problém i s tým, že si k nemu mám sadnúť na gauč.

Klesnem kúsok ďalej od neho a zároveň so mnou sa on o kúsok odsunie. Vie, že sa ma nesmie dotknúť, pretože si myslí, že som rovnako fanaticky pobožná ako on. Zrejme netuší o mojich erotických snoch, v ktorých ma preťahujú rad za radom všetci členovia skupiny Pearl Jam, ktorú mi otec zakázal počúvať ešte v detstve. Túžby a realita sú niečo celkom odlišné. Okrem špeciálneho spoločného tajného koncertu by som im nič viac nedovolila a ani jemu nie.

Lukášovi rodičia sa na mňa hádam po prvý raz dívajú s poriadnou dávkou prekvapenia. Nie sú zvyknutí na moje meškanie či taký zanedbaný vzhľad, ktorý páchne na tri hony.

„Prepáčte mi, myslela som, že to stihnem,“ usmejem sa striedmo, vyrovnaná ako pravítko.

„V poriadku, Soninka, otec nám spomínal, že si mala stretnutie v kulturáku. Už sa teším na ten koncert. Dúfam, že budeš hrať.“

„Ja už nehrám, teta. Iba učím hrať a vystupujem len v súkromí.“

„Ľudia sa doslova dožadujú, aby si hrala, všetci vo farnosti to vravia. Vyzbierali by ste na charitu omnoho viac... Lukáš by mohol s tebou...“ hovorí a jej manžel si odkašle, pretože zaregistroval tvrdý pohľad môjho otca.

„Je moja pravá ruka, starčeka ako ja vôbec nepotrebuje. Poradí si vo všetkom sama. Vedie celú školu. Zaslúži si odmenu vo forme úcty a uznania iného druhu,“ usmeje sa popod fúzy. Iba ja viem, koľko irónie sa ukrýva medzi riadkami.

„Vybavovala som vianočný koncert, sú to iba obyčajné formality. Keďže usporadúvame toto podujatie každý rok, prípravy sa dejú akosi samy od seba. Kde je mama?“ pýtam sa snúbencovej mamy.

„Pripravuje kávu a koláč. Nemal jej kto pomôcť,“ karhá ma otec, prerušiac opäť moju budúcu svokru.

Viem, čo ma čaká, keď odíde návšteva. Potrestá ma. Nedá mi facku. Viem to, vymyslí si niečo omnoho horšie. Nechá ma hrať na klavíri Kohútik jarabí až do omdletia. Až kým ma nebudú bolieť zápästia, o nervoch nehovoriac. Striasa ma od vlastnej zbabelosti a neschopnosti vzoprieť sa mu. Je mojím šéfom doma i v práci. Plnenie jeho rozkazov je mojím celoživotným poslaním. Nevravím, že neboli v našom vzťahu svetlé chvíľky. Určite boli. I napriek ich oslnivosti zanikajú v tieni jeho chvíľami brutálnej a hlavne efektívnej tyranie.

Mrknem po Lukášovi, ktorý mi podáva deku z operadla. Všimol si moju triašku. Odkedy je taký pozorný?

„Ďakujem,“ zašepkám. „Čo oslavujeme? Postúpil si v práci?“ spýtam sa s nádejou v hlase, pretože naše spoločné plány sme sa zatiaľ nerozhodli zverejniť. Sľúbil mi, že počká, kým budem pripravená oboznámiť rodičov s manželským ortieľom.

„Nechodila si. Práve som im povedal, že by sme sa chceli do konca leta vziať. Je toho veľa na vybavovanie, musel som. Práve sme diskutovali o tom, čo kto zaplatí. Povedal som rodičom, že svadbu zaplatím, ale nechceli o tom ani počuť. A navyše, tvoj otec má pre nás prekvapenie. Rozhodol sa...“ začne, no otec mu skočí do reči.

„Rozhodol som sa, že vám poskytnem polovicu záhrady, aby ste si mohli postaviť pri nás dom,“ vyhlási hrdo. „Ako svadobný dar.“

Tupo sa dívam pred seba, s úsmevom na perách.

Lukáš prednáša akúsi pompéznu ďakovnú reč. Má dar slova, ale pochybujem, že by také niečo dostal zo seba bez prípravy. Vyzerá to tak, že si všetko dôkladne prichystal už dávno a že svoje slová recituje spamäti. Dozaista správu o našom tajnom pochybnom zasnúbení zo seba nevytryskol náhodou.

„Lukáš, nemáš naozaj začo. Prial som si, aby naše vnúčatá vyrastali pri nás. S mamou nie sme práve najmladší a určite by sa nám nechcelo cestovať, “ vysvetľuje ďalej a moji budúci svokrovci súhlasne prikyvujú. Samozrejme, i oni budú mať bližšie k potomstvu svojho syna.

A čo to, čo si prajem ja? Dnes som tu, lebo si mám vziať muža, s ktorým sa napriek ročnej známosti nepoznáme. Mám byť do konca života s chlapom, ktorý rozhoduje o mne bezo mňa, rovnako ako...

„Čo tvoj byt v meste a práca? Budeš dochádzať?“ obraciam sa s otázkami na Lukáša. Vychrlím ich celkom nečakane do oslavnej vravy, držiac pohár šampanského v ruke. Kedy sa mi v nej ocitol?

Môj snúbenec sa na mňa pozrie takmer ospravedlňujúco, nebyť jeho vytreštených očí. Robí to vždy, keď by bol najradšej, aby som mlčala. „Byt predáme, aby sme mali na stavbu a do práce budem dochádzať. Moje deti by mali vyrastať v dome, Soňa. A okrem iného, som jedináčik, postarám sa o svojich rodičov a ty rovnako. A jednoducho, nie je to zlý nápad, keď vidím zlo veľkomesta. I susedia oproti sú cudzincami. Tu na vidieku sme omnoho súdržnejšia komunita. Na pozemku za domom si spravím záhradku, takú, akú máme u našich a budem pestovať bio-mrkvu, bio-cukinu, bio-...“

Pri treťom bio-výkriku som ho prestala počúvať. Takže moje nie je nič.

Rozhodnutia a pomaly ani DNA. Počítala som s tým, že sa presťahujeme do jeho bytu v meste, ktorý zdedil po zosnulom bezdetnom strýkovi a že na návštevy ku rodičom budeme chodiť každý druhý víkend, lebo počas tých prvých budeme zahltení mestským ruchom. Idealisticky som si nahovárala, že po svadbe prelomíme ľadovce. Ale takto? Chlad sa prediera od srdca smerom hore a stúpa nenávratne do hlavy. Toto nemôže byť ani len svadba z rozumu.

Môžem očakávať, že sa nám do domu vkradne otec a bude stáť pri manželskej posteli s dirigentskou paličkou, len aby dohliadol na to, aby počas vyvrcholenia flautista nevybral svoj nástroj z pomyselných úst a dohral to celé do konca. Škoda, že som sa nedokázala prekonať a vyčkať u chlapa, ktorý mi mohol zabezpečiť takmer nezvratné dokaličenie kože i vyhodenie z domu a práce. Ale ktovie, možno by sa udial pravý opak. Nasadili by mi nasilu zlatú kazajku na prstenník potom, ako by ma zvliekli z mojej vlastnej kože, bez toho, aby mi obrúčku dali dole.

2. Nasaď parohy, postav dom, zasaď strom... Kde sú staré dobré časy, keď sa to robilo naopak?

Keď sa venujem deťom a výučbe, často zabúdam, čo všetko mi na mojom živote prekáža a čo všetko by som chcela zmeniť. Posledné dni dokonca zastupujem učiteľku v tanečnej prípravke. Cítim sa neskutočne dobre, keď s deťmi neviazane hopsám s rukami vbok a viem, že ešte stále vo mne neumrelo dieťa, ktorým som priveľmi nemala šancu byť a ktorým dávno nie som.

Moja uvoľnenosť súvisí s otcovým zdravotným stavom. Už pár dní je v nemocnici a nedýcha mi na krk. Doktor mu predpísal infúzie na boľavé staré kĺby a ja som mu vďačná. Hospitalizácia je nutná. Nasledujúca nečakaná alergia na jednu zo zložiek priehľadnej fľašky, ktorú musia vypátrať, predĺži jeho pobyt v nemocnici, podľa predpokladu, o niekoľko dní.

Pre mamu je otcovo žezlo priťažké a radšej sa venuje svojim pravnúčatám ako kontrole a doformovaniu môjho dospelého, pošahaného, podľa nich poriadneho a striedmeho ja.

Lukáš a jeho rodičia plánujú svadbu, na mňa nechali priestory a hudbu. O ostatné sa chceli postarať oni. Bude to podujatie leta. Dve rodiny, ktoré tak veľmi pomáhajú farnosti nielen finančne, ale i ľudsky, sa konečne spoja. Na povrchu vyzerá byť všetko ideálne. Každý má svoje postavenie a presne určené umiestnenie, ktoré je potrebné dodržať, aby sa udržala rovnováha v ich malom vesmíre. Ak som skutočne jeho súčasťou, túžim, aby ma nečakane pohltila čierna diera. Napriek tomu, že sa moje vnútro ocitlo v mrazničke, je môj úsmev nastavený na No Frost celkom automaticky, presne ako v šuplíkoch našej novej chladničky.

S Lukášom sa stretávame pravidelne, hlavne na schôdzach mládeže v našej obci. Hoci sme z toho veku dávnejšie vyrástli, pôsobíme ako ich nepoškvrnení mentori a ostatní členovia ako naši nepoškvrnení žiaci. Zdanie klame. V mojom prípade nie. U ostatných? Nie som presvedčená o ich čistote, hoci všetci do jedného opovrhujú pohlavným telesným spojením pred svadbou, len aby sa zapáčili Všemohúcemu.

Zabudli však na to, že Boh je všade a hlavne vidí všetko. Ako to napríklad Anička robí Patrikovi ústami alebo Martin Monike do zadku, aby sa jej nepretrhla blana.

A ja? Dala by som si povedať, ak by ma môj nastávajúci uchvátil natoľko, že by som mu dovolila preklenúť hranicu môjho fyzického odporu voči mužom. No on sa vôbec nesnaží. Pokašľal to už len svojím blbým, načisto vypočítavým prístupom pri vyjednávaní vena. Dostal ku mne pozemok i polovicu výdavkov na svadbu.

Je ku mne veľmi priateľský a milý, to áno. Nesnaží sa však zistiť, prečo som v skutočnosti pri jeho objatiach napätá ako struna a prečo náš bozk netrvá viac ako tri sekundy. Jemu sa prosto páči, že som taká slušná? Ak by však poznal moje skutočné, nemravné myšlienky, názor by dozaista zmenil. Dokonca by si ma ani neprial ako matku svojich detí. Som o tom presvedčená. Ale prečo som sa zmierila s tým, že si ho vezmem? Túto otázku si kladiem trikrát denne. Odpoveď je vždy rovnaká a drží ako lacné náplaste. Zošuchnú sa do tesnej topánky a vytvorí sa nový, omnoho bolestivejší pľuzgier.

Keď Lukáš rozpráva, znie jeho hlas obyčajne, nik by nepovedal, že pri speve je taký nádherný, a to ma na ňom fascinuje najviac. Keď spolu spievame v kostole, akoby sa zastavil čas a nebolo nič okolo nás. Mám chuť umlčať ostatných členov zboru preto, aby som mohla počuť nás dvoch. Môj spev znie osve obyčajne, ale keď spievam spolu s ním, akoby všetci diabli získali anjelské krídla. No po príchode domov na mňa doľahne tieseň, chodidlá ma neznesiteľne bolia, pretože na pätách mi krvácajú diery.

Je pochabé, že som kvôli takej kravine pred rokom súhlasila s chodením s ním. Viem, že naši rodičia poťahali za nitky. Nič sa totiž nedeje len tak náhodne. Za ten čas ma ani raz nepozval k sebe do bytu. Je to tak úžasne staromódne. Nepozvať svoju nastávajúcu do svojho staromládeneckého „sídla“. Nechce ma teda jednoducho poškvrniť pred svadbou a ani mu neprekáža moja averzia. A to niekedy trávime spolu celé dni. Ja hrám na klavíri a on spieva. Inokedy zasa zabíjame čas prechádzkou po lese, alebo hráme spoločenské hry. Rozpráva mi o svojej právnickej praxi a ja sa tvárim, že sú jeho reči vrcholne fascinujúce. Napodobňujem svoju matku. Sústredene prikyvujem a v pravidelných intervaloch vyrieknem nejaké pochvalné slovo. Čaká ho vynikajúca kariéra, o tom niet pochýb. Poskytneme si istoty, pravidelný príjem, domov a... deti. Je toto všetko? A čo bezhraničné šťastie bez jediného centa vo vrecku? Láska, ktorá spôsobí srdcovú arytmiu? Čo moje sny? Sny o tom, ako vyberiem z tajného šuplíka svoju hudobnú tvorbu a vypočuje si ju i široká verejnosť?

* * *

Otváram skriňu a prezerám si jej obsah. Kriste. Niekto cudzí by si pomyslel, že som mníška, alebo minimálne, že sa chystám na túto kariérnu dráhu. To by bol možno ešte ten lepší prípad. Skôr ma obháňa pocit, že som odcestovala do čias svojej staroby a vtedy by bola táto garderóba náležitá, utešujem sa, že by si možno zaslúžila chválu vkusnosti. Ale takto...

„Čierna, čierna, čierna, čierna sukňa... ó, super... zmena. Šedá sukňa.“

Prehrniem ďalšiu.

„Šedá, šedá, hnedá, hnedá. Blúzky. Biela, biela, biela, maslová, slonovinová kosť. Čierna. Moment.“ Z rukáva vytŕča kúsok výrazného, dráždivého saténu.

„Červená?“ pýtam sa sama seba.

Vyberiem ramienko s čiernou košeľou. Odokryjem tmavú látku. Zasmejem sa. „Ach, ty múj dúchode. Kde sa tu tá vzala?“

Primeriavam si ju tesne k telu. Znak ďalšej stroskotanej rebélie som si kúpila v New Yorkeri. Sadla mi hneď na prvé vyskúšanie. S malou dušičkou som ju pašovala do domu. Takmer som na ňu zabudla. Zavesila som ju pod kúsok odevu, ktorý vôbec nenosím, asi preto mi vyfučalo z hlavy, že sa nachádza v mojej skrini. Obliekam si ju a zvŕtam sa pred zrkadlom. Vyzerám žiarivejšie ako kedykoľvek predtým. Stále mám na sebe babkovské vrúbkované nohavičky a pančuchy s klinom, ale dnes aspoň na prvý pohľad nebudem vyzerať ako kostolná myš. Vtrepem sa do najužšej sukne, do takej, ktorú mi otec zakázal nosiť, keď sa mi ešte väčšmi zaoblili krivky. Do kabelky si úhľadne skladám biely rolák a širšiu, a hlavne dlhšiu sukňu. Neskôr sa musím prezliecť. Zbehnem dolu po schodoch, obliekam si kabát, obúvam čižmy a zapínam sa až po uši. V kabelke mám všetko potrebné.

Otváram vchodové dvere.

„Ach nie, toto nie,“ šepkám, keď sa pozriem smerom na ulicu. Celkom som na ňu zabudla. Ženie sa sem moja sestra. Pripomína pojazdnú kuchyňu. V rukách drží pyramídu nádob. Zhora ich pridŕža bradou. Len ona je schopná prejsť celú dedinu kvôli jedlu.

„Soňa!“ kričí.

„Nori, prepáč.“ Otváram bránu a ihneď mi vtlačí do náručia plné plastové balenia. Takmer mi padnú na zem, no udržím ich. „Zabudla som ti povedať, že s vami nepôjdem do nemocnice. Idem si predtým niečo vybaviť a neskôr sa zastavím. Stretneme sa tam,“ vysvetľujem.

„Preto som tu. Dnes nemôžeme ani my,“ vydýchne. „Julko dnes odchádza predčasne na kamión, pretože nejaký jeho kolega si pri nakládke zlomil členok a musel ísť na operáciu. Takže odchádza o týždeň skôr. Musíme všeličo zariadiť.“

„To je nemilé.“ Aj by som sa pozrela na hodinky, no mám plné ruky. Onedlho mi ide autobus a nemienim ho zmeškať.

„Odnesieš toto otcovi! Navarila som pre celý regiment. Rezne, zemiaková kaša a makovník. Bryndzové...“

„To mám vláčiť po autobuse?“ bezradne ju preruším.

Z kvetovanej zástery pohotovo vyberie poskladanú igelitku.

„My ostatní,“ začne, „teda, okrem Mareka...“ cuknem, keď vyslovuje meno nášho brata. Nevšíma si to a pokračuje: „Teda možno i on, máme rodinky s vnúčatami. Starostlivosť o našich je na tebe. Ak by si nevedela, aký dom si máte postaviť, Julov spolužiak zo základnej je architekt. Možno by nebolo od veci, keby bol bezbariérový, ak by, nedajbože,“ prežehnáva sa, „nechcem to zakríknuť. Ale je tu možnosť, že by časom naši mohli byť celkom nevládni. Aj našich starkých bolo treba dochovať. Ty si to, samozrejme, nepamätáš, pretože si bola ešte malé decko. Ale teda, treba myslieť na všetko a mala by si byť pripravená. Kde je vlastne mama? Nepôjde s tebou?“

Jej poznámku o tom, že mne prináleží dochovať našich rodičov, radšej prepočujem. Ach jaj, čo všeličo sa odo mňa očakáva. „Mama stráži malú Broňu. Denis a Ľuba majú teambuilding a Rena má dvadsaťštvorku.“ Sestra Renáta v jednom kuse pracuje, odkedy je jej manžel invalid. A je to tak už od nepamäti, vlastne odvtedy, čo prišiel pri autonehode o ruku. Odvtedy nič nerobí a nechá sa obskakovať. Pamätám si, že si ma na tieto účely brávali na prázdniny. Strpčoval mi vtedy život, ako sa len dalo.

„Kto to kedy videl, aby sa v jej veku starala o pravnúčatá. Neviem, čo je ten... ako si to povedala? Bili... Bulding?“

Prikyvujem, pretože ako ju poznám, ďalších päť minút by mi po desiatich opakovaniach kvôli výslovnosti nadávala, že si z nej bohapusto uťahujem. Spustila by starú známu story o tom, ako sa skoro vydala a nemala šancu na slušné vzdelanie, najmä preto, že je pravá kresťanka ako sa patrí a rodila jedno dieťa za druhým. Má ich tri, čo nie je za danej absolútne bezantikoncepčnej situácie, v ktorej sa ocitla, až tak veľa. Hoci o tom nerozpráva, predpokladám, že je v prechode a rovnako si myslím, že jej muž ju už neobšťastňuje. Ak to tak niekedy vôbec bolo. Nora je totiž toho názoru, že pohlavný styk nemá prinášať slasť, ale je podstatný kvôli reprodukcii.

„Vy mladí musíte byť v každej riti,“ odfrkne si.

„Ja by som mala byť onedlho v autobuse,“ popoženiem ju von z brány a zamknem. V sprievode šuchotavej igelitky sa náhlim na zastávku.

Najradšej by som tú tašku darovala prvému bezdomovcovi, ktorého zbadám, no viem, že si Nora vedie inventár obalových materiálov, vrátane desiatových vreciek, takže na dané miesto musím brať celé menučko à la všetko, čo tento rok zabili a uskladňujú v mrazničke.

* * *

Príchod do tetovacieho štúdia dnes nie je pokojný. Naopak, je búrlivý. Pot, slzy a zúfalstvo sa tu prelievajú v rovnakom pomere. Vojdem do miestnosti a zavriem za sebou. Pravdupovediac, i keby som prudko zabuchla, dotyčný by si nevšimol, že som vošla. Je zaneprázdnený. V rukách drží vrieskajúce dieťa a žiadne z jeho upokojujúcich slov nepomáha. Tancuje po miestnosti oblepenej fotkami výtvorov na koži. Kolíše rukami, no bábätko sa väčšmi rozplače. Ani sa nečudujem, hudba, ktorú má pustenú síce potichu, ale predsa, by zobudila aj mŕtveho. Zvláštne spojenie metalu a čohosi orientálneho.

„Neboj sa, mamička sa onedlho vráti. Bože, dúfam, že sa vráti, lebo ma... Asi by som nemal pred tebou nadávať, však? Išla si kúpiť niečo pod zub. Veď vieš... keď ona nepapá, tak ani pre teba nič nebude. Nie, neboj, nebudem ťa otravovať prednáškou o tvorbe mlieka,“ vysvetľuje ľúbezným hlasom, ktorý človeka musí dojať k slzám. Teda aspoň pri uzlíčku, ktorý drží v rukách, sa mu to darí. Takmer uverím, že mu rozumie, pretože na chvíľku zmĺkne. Onedlho však spustí zase serenádu. Zrejme sa to ukričané dieťa potrebovalo nadýchnuť. Igelitku opatrne zložím na miesto vedľa pohovky.

Jej šuchot ho zaujme. Otočí sa smerom ku mne, konečne vycítil moju prítomnosť. Na holej hlave a čele sa mu perlí pot a steká mu v pramienkoch po sluchách. Nebyť diamantových náušníc v oboch ušiach a v obočí, nespoznala by som ho. Oholil sa a vyzerá omnoho mladšie ako pred dvomi mesiacmi.

„Dobrý deň,“ pozdravím ho. Prišla som o polhodinu skôr a vlastne tu ešte nemám čo hľadať.

„Prepáčte, ale sestra si niekam odbehla a jej dcéra sa rozhodla, že ma zničí. Neviem, čo to s ňou je. Akoby ma nepoznala. Nikdy predtým u mňa neplakala.“

„Brada,“ klepkám si po tej svojej. Odkladám kabelku a vyzliekam si kabát. Snažím sa byť pokojná, no nedarí sa mi to, pretože mám na sebe farbu na rozdráždenie býka.

„Zdá sa byť v poriadku,“ nechápavo sa mračí, skúmajúc moju tvár.

Červenám sa, až celkom splývam s mojou blúzkou. „Nie moja. Tá vaša! Kedy ste sa oholili?“

Smeje sa a ťapká pritom zadúšajúce sa stvorenie po zadku.

„Dnes ráno. Nespoznala ma?!“

„Buď to, alebo si nevie prdnúť,“ pohladím ju po čielku. „Dovolíte?“ otváram náruč.

„Jasné, čokoľvek, len nech prestane.“ Odovzdá mi ju a znenazdania sa obtrie prstami o látku na prsiach. Viem, že to neurobil náročky, ale isté je, že si to všimol, pretože vyslovil tiché ospravedlnenie, na ktoré radšej vôbec nereagujem.

„Vypnite tú hudbu, prosím. Ako sa volá?“

„System of a down.“

„Mala som na mysli vašu neter.“

Uškrnie sa. „Miška.“

„Miška,“ oslovím ju. Jednou rukou jej hladím bruško, no stále plače. Neviem, čo som si od toho sľubovala. Veď som pre ňu cudzia. Zostáva mi jediná možnosť, skúsiť na nej moje bežné utišovacie metódy drobcov z našej rodiny. Sledujúc uvrieskaný stredobod záujmu, začnem spievať. Po niekoľkých sekundách baladickej piesne jednoducho stíchne. Jej pohľad je takmer hypnotický. Neskazený, úprimný, naplnený bezvýhradnou dôverou. Verí mne? I ja som kedysi takto bezvýhradne verila svojim rodičom? Chúlila som sa v ich náručí? Možno bolo všetko jednoduchšie, kým som nevedela rozprávať.

Zaspáva. Som v rozpakoch a až doznie pieseň, upokojím sa a pozriem hore. Jej strýko si utiera čelo vreckovkami. Tvári sa, akoby mal za sebou prinajmenšom mozgovú operáciu. Spolu s uzlíčkom si sadám na sedačku. Neváha a klesá hneď vedľa.