Jana Graterová

Hodinový manžel bez záruky 

(ukážka)

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Jana Graterová, 2015
© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2015
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Cover © Marenčin Media, 2015
Design © Marta Blehová, 2015
Jazyková úprava Sylvia Sachs
479. publikácia, 1. vydanie
ISBN 978-80-8114-499-8 (brož.)
ISBN 978-80-8114-500-1 (ePub)

1.

Anabela sedela v tieni markízy, vychutnávala si mimoriadne teplé babie leto a chtiac-nechtiac sledovala suseda, ktorý narúšal jej siestu.

Betónový plot by to vyriešil, pomyslela si. Taký, čo už majú pomaly všetci susedia, lebo developer týchto minimalistických domčekov v radovej zástavbe šetril na všetkom, aj na plote. Dal zhotoviť ten najlacnejší, zo zeleného pletiva, cez ktorý všetko vidno. Anabela síce nasadila tuje a kríky, ale asi nie dosť nahusto. Vraví sa, že susedovi vidíme až do kuchyne, ale Anabela videla susedovi až do zadku. Doslova!

Jej sused sa totiž sprchoval. Na tom by ešte nebolo nič extra rušivé, keby sa však nesprchoval nahý!

Veď dobre, bol na svojom pozemku, vo svojej záhrade, ale kto sa má dívať na jeho schátralé starecké telo? Na jeho ovisnutý zadok, ovisnuté svaly a ovisnutý penis?!

Kto je zvedavý na jeho exhibicionizmus?

Mala chuť niečo podotknúť, niečo ostré, ale potom si povedala, že nebude zapárať. Zlý sused je horší ako prírodná pohroma!

A tak len odvrátila zrak a dolízala nanuk, ktorý jej odrazu prestal chutiť. Lepkavé prsty si utrela do trička, pretože sa jej nechcelo vstávať a ísť do kuchyne, aby si ich umyla.

A vtedy jej napadlo, že taká sprcha na terase by sa zišla aj jej. A nielen na umývanie rúk. Avšak, kto jej tú sprchu nainštaluje? To je jedna vec! Druhá vec sú peniaze. Určiť si priority a položiť si otázku, čo potrebuje najviac. Betónový plot, lifting tváre, liposukciu, zlaté náušnice, novú rúru, či dovolenku pri mori? Či kopec iných vecí, ktoré by sa zišli, ale nie sú životne dôležité...

U nej vyhrávala vždy dovolenka, lebo treba urobiť aj niečo pre svoje zdravie a na Slovensku more nie je. Tak odôvodňovala svoje výjazdy za hranice všedných dní.

Len čo niečo naškrečkovala, odopierajúc si všetky ženské radosti, a v jej veku už aj nutnosti, hneď listovala v katalógoch cestovných kancelárií a vyberala dovolenku.

Nie podľa fotiek.

Podľa ceny!

A niekedy v nich listovala len tak a snívala, kam by išla, keby mala na to peniaze.

Keby, keby... Najradšej až za hranice snov, nielen všedných dní! Až tam, kam sa neodvážila ísť ani vo svojich myšlienkach.

Na koniec sveta!

Okolo sveta.

Do vesmíru. Okúsiť sex s mimozemšťanom...

Zasmiala sa a vrátila sa na zem, k prízemným myšlienkam.

Jeden taký mimozemšťan bol vedľa v záhrade, ale na sex s ním ani nepomyslela. Radšej si otvorila katalóg cestovnej kancelárie, ktorý bol pohodený na stole a čakal, kým ho otvorí. Pohľad na palmy a tyrkysové more je určite príjemnejší ako pohľad na starecké telo, povedala si a začala v ňom listovať. Nedokázala sa však sústrediť.

Periférnym pohľadom videla, že sused je vyvalený na ležadle a opaľuje sa, samozrejme, nahý a, samozrejme, na chrbte. Čo nejde niekam na nudapláž, úchylák?! vzdychla si.

Prevrátila stranu. Naozaj aj pomyselne. Chvíľu sa dívala na tie čarokrásne fotky a potom si opäť musela sťažka a nahlas povzdychnúť. Prosto jej ten vzdych vyletel z hrdla ako vyplašený vták.

Egypt.

Pyramídy. Údolie kráľov.

Červené more plné pestrofarebných rybičiek. Fotka ako z akvária.

Nedalo jej to. Nadýchla sa a nahlas vydýchla. Nech si ten obstarožný nudista o nej myslí čo chce! Aj to, že masturbuje. Lebo pohľad na neho je asi až taký vzrušujúci, že nevydržala. Haha! No iste! Bože, prečo sú tí muži takí samoľúbi?!

Ona si pritom povzdychla kvôli niečomu celkom inému. Spomenula si na to, že nikdy nebola ďalej ako v Bulharsku. A pritom by tak rada navštívila nejakú exotiku, keby mala na to peniaze.

Aspoň raz v živote!

Prevrátila ďalšiu stranu a do očí jej neudrela fotka luxusného rezortu, ale cena. Tučná červená číslica v žltom kruhu a nad ňou veľkými písmenami VÝHODNÁ PONUKA!

Egypt lacnejší ako Chorvátsko?

Fúha, to by bol darček k narodeninám! Aspoň raz by sa moja dcéra mohla plesknúť po vrecku! pomyslela si Anabela a hneď aj vstala z dreveného kresla a zamierila do kuchyne. Jednak už začínala pociťovať hlad, a potom, chcela svojej dcére Matilde naznačiť, že ten Egypt je fakt lacný...

„Tilda?“

Ticho.

No, ticho, digestor hučal aj za dva. Matilda smažila palacinky.

„Tilda!“ oslovila dcéru hlasnejšie. „Už si rozmýšľala, čo mi kúpiš k tomu životnému jubileu?“ opýtala sa jej priamo, s dôrazom na koniec vety, a dala si na tanier horúcu palacinku.

„Ehm... Nie!“ odvetila jej dcéra, akoby bola myšlienkami celkom inde. Zrejme opäť pri nejakom chlapíkovi, ktorý jej tlačí virtuálne kaleráby do hlavy a ona mu to žerie a žerie ako taká naivka, lebo sa to vraj dobre číta a chýba jej to. Tie kaleráby!

„Tak ti ušetrím námahu,“ povedala veselo Anabela.

„Ty aj tak všetko ofrfleš, mami!“ zabručala a ani sa na matku nepozrela.

„Toto by som určite neofrflala,“ strčila jej pred nos katalóg a ukázala prstom na výhodnú ponuku.

„Čoo?! Ja ti mám kúpiť dovolenku? Ty si dobrá! A nevieš z čoho?“ jej dcéra bola úprimne zdesená, pretože nevynikala radodajnosťou. Teda, okrem tej pri mužoch...

A Anabelino odhodlanie sa kamsi vytratilo. Asi k susedovi nudistovi. Už oľutovala, že sa vôbec odvážila niečo také trúfalé svojej dcére navrhnúť, ale vzápätí dostala nápad.

„Dobre, urobíme to takto! Ty kúpiš dovolenku mne a ja, k tvojím narodeninám, tebe!“ zahlaholila s novým nadšením Anabela, lebo jej dcéra mala narodeniny o dva týždne neskôr ako ona.

Matilda presunula zrak z panvice na svoju matku.

„Ako si to šalamúnsky vymyslela, mami. Ale dovolenka by fakt bodla... A kam to vlastne ideme?“

„Sem!“ opäť otrčila dcére stránku katalógu s impozantným záberom pieskovej pláže a gýčovo modrého mora.

Matilda sa až teraz pozornejšie zahľadela do katalógu a zhrozene sa opýtala: „Do Egypta?!“

Anabela len prikývla, lebo mala plné ústa ďalšej čerstvo dopečenej a chrumkavej palacinky. Tak ich mala najradšej – rovno z panvice.

„Mami, vyber niečo iné! Egypt v žiadnom prípade! Ja medzi Arabov nejdem!“ krčila čelom jej dcéra.

„Čo máš proti Arabom?“ zamumlala Anabela s plnými ústami.

„Neviem... Tá ich mentalita, samý terorista...“

Anabela prehltla a zapila palacinky studeným mliekom. Tiež by išla radšej na Kanárske a ešte radšej do Thajska, ale tieto destinácie boli pre ich peňaženky ďaleko náročnejšie.

Otvorila notebook. Chvíľu hľadela na monitor, preklikávala stránky, a potom nadšene vykríkla: „Last minute za polovičnú cenu, no nekúp to! Tilda, o týždeň balíme kufre!“

„O týždeň? A nemáš práve vtedy to svoje jubileum?“ položila faktickú otázku jej dcéra.

„Mám, no a čo?!“

„Šesťdesiatiny máš len raz za život, mami!“

„Aj päťdesiatiny som mala iba raz za život a pamätáš, ako tá oslava dopadla?!“

„Nepamätám!“

„Nadránom sa dvaja kolegovia o mňa pobili,“ zasmiala sa Anabela.

„Čože?! Mami, nepomýlila si sa? Možno sa bili o poslednú fľašku, nie o teba!“ rehotala sa jej dcéra.

„O mňa!“

„No dobre, mami, verím ti, ale prečo nechceš tú šesťdesiatku oslavovať? Uvedomuješ si, ako ťa budú všetci ohovárať?“

„Aj tak ma budú!“ húdla si svoje Anabela. Nechcela sa k svojej averzii voči oslavám priznať, aby ju nepovažovali za čudáčku. Doteraz sa jej celkom úspešne darilo pretvarovať sa, ale čím je staršia, tým menej energie má na boj so svojimi averziami.

Pravda bola taká, že Anabela mala zo svojich blížiacich sa narodenín hrôzu. Už len skutočnosť, že ju v deň jej šesťdesiatych narodenín zaradia medzi dôchodkyne, bola sama o sebe hrozná!

Nechápala, prečo sa taká príšerná udalosť musí ešte aj oslavovať. Prečo má dávať verejne najavo radosť z toho, že už je stará?

Anabela nevedela, ako má dcére vysvetliť, že oslavy priam nenávidí. Tie klasické oslavy, keď je na to oficiálny dôvod a keď sa oslavovať patrí, lebo tak je to roky zavedené.

Že ona radšej oslavuje len tak! V hociktorý iný deň v roku, okrem tých červených a tých, ktoré sú v kalendári zakrúžkované, aby na ne nezabudla.

Aj tak vždy zabudla! Zväčša úmyselne.

2.

Matilde dali v práci voľno až o dva týždne. Nedalo sa nič robiť. Oslave sa vyhnúť už nedalo.

Anabela najskôr tŕpla, že bude vyzváňať telefón a jej to pôjde neskutočne na nervy, ale za celý týždeň nezazvonil ani raz. Teda, aby bola presná, tak len jeden jediný raz, keď chcela nejaká slečna s ňou zas robiť prieskum, tentoraz o hygienických vložkách, takže ju hneď stopla, že ona už nepotrebuje žiadne. Asertívna slečna chcela ešte niečo dodať, zrejme ponúknuť vložky na inkontinenciu, ale Anabela jej nedala šancu a hovor ukončila.

Takže okrem tohto telefonátu sa neozval nik a Anabelu to začalo zrazu aj mrzieť. Cítila sa nemilovaná, odkopnutá, zbytočná, stará, nezaujímavá. Opäť zafungoval ten zvláštny psychologický aspekt, keď to, čo sa vám núka, nechcete, ale túžite po tom, čo je vám odopierané.

Anabela sa chvíľu vŕtala vo svojej duši a ľutovala sa, že nevie byť taká spoločenská, ako sa od nej vyžaduje. Ale potom si povedala, že to nie je jej problém, ale tých druhých, keď nedokážu pochopiť dušu introverta.

Napokon, takto to predsa chcela. Žiadne veľké ovácie, gratulácie, zbytočné dary a pretvárky, tak, ako to videla na oslave bratovej päťdesiatpäťky. Aj na jeho oslavu mienila zabudnúť, tak ako mala vo zvyku, ale on oslavu svojich narodenín poňal vo veľkom štýle! Ohňostroj, značkové vína, pečené prasa.

Anabela sa do tohto spolku novodobých zbohatlíkov vôbec nehodila. Anabela tam sedela ako pripečená, a keď už nič iné, tak aspoň ladila s prasaťom, ktoré sa pred ňou vyvaľovalo na striebornej tácke s jablkom v papuli.

Čakala, kým si ju niekto všimne, ale všetci sa motali len okolo jej brata a jeho atraktívnej manželky s prudko inteligentnou tváričkou.

Keď sa jej niekoľko dní pred oslavou pýtala, aký darček by ho potešil, iba mykla plecom a povedala: „On má všetko!“

Áno, má všetko, aj milenku! pomyslela si Anabela ironicky. „Takže mu nemusím nič kupovať?!“ skôr skonštatovala, ako sa opýtala. Radosť v jej hlase sa nedala prehliadnuť.

Švagriná na ňu ľútostivo pozrela, asi ako na lakomú starenku, čo hromadí doma odpadky, a potom vyblafla: „Ako myslíš! Ale on ti k tej šesťdesiatke tiež nič nekúpi a je to vybavené!“

„V poriadku,“ súhlasila Anabela, i keď ju to trocha škrelo. Kedysi býval jej brat celkom štedrý, ale odkedy má túto mladú zlatokopku, tvrdí, že mu nejde karta. Bodaj by mu išla, keď ju drží v rukách ona!

Anabela takú oslavu, akou sa blysol jej brat, celkom iste neplánovala, hoc to býva pri významných jubileách železným pravidlom. Aj keby chcela, nemala na to finančné prostriedky a rýchlu pôžičku od nebankovky si istotne brať nebude. Až taká dementná zatiaľ nie je, chvalabohu!

Plánovala iba takú menšiu oslavu, doma. Nič výnimočné, nič okázalé. Žiadne básničky o radostnej jeseni života počúvať nepotrebuje. Ani lichôtky, ako dobre na svoj vek vyzerá. A potom si jej päťdesiatročné sesternice pôjdu von zafajčiť a budú sa smiať, že je stará korytnačka. Alebo ju budú ľutovať – podľa toho, koľko promile budú mať už v sebe.

Nie, toto skutočne nepotrebuje. A nepotrebuje ani žiadne darčeky. Žiadne panvice, žiadne knihy pre ťažké romantičky, žiadne parfumy, ktoré smrdia na kilometer ani iné darčeky, čo plnia len úlohu štafety. Dostaneš a daruješ ďalej... Málokto si dá tu námahu, aby vybral darček, ktorý skutočne poteší.

Matilda s vnučkou Ninou už Anabelu poznajú. Že trafiť sa do jej vkusu je priam nemožné. Aj ona sama má s tým problém.

A tak jej dajú len kvety. Potom si pripijú na zdravie, lebo to je v šesťdesiatke najdôležitejšie, a po obede si dajú nejaký zákusok. Načo torta so šesťdesiatimi sviečkami? Zbytočnosť!

A tak sa Anabela deň pred oslavou, iba tak, zo slušnosti, opýtala: „Deti, čo vám pripravím k tej mojej oslave?“

Najprv sa pozrela na Matildu, ktorá si práve nanášala odlakovač na nechty, a potom na Ninu, ktorá si práve nechty lakovala. Potom otvorila dokorán dvere na terasu, aby vyvetrala, a za všeobecného ticha pokračovala v otázkach: „Tak čo? Rezeň a zemiakový šalát? Či?“

Matilda zdvihla oči od nechtov a prekvapene pozrela na matku.

„Ty chceš variť? A nespomínala si, že nás pozveš do čínskej reštiky?“ opýtala sa s miernym sklamaním.

„Hej, pôvodne som to mala v pláne, ale po zaplatení dovolenky musím šetriť,“ odvetila Anabela a Matilda pokrútila hlavou, akože to je nad jej sily, pochopiť zmýšľanie dôchodkýň.

Nina mávala rukami, aby jej uschol lak, zrejme vôbec nevnímala, o čom bola reč, ale zrazu si na niečo spomenula a zvýskla: „Jaaaj! Oskar sa pýtal, či nechceme domácu hus. Aj s pečienkou!“

„Hus?! S pečienkou?! Jasné, že chceme!“ zvolala Matilda natešene a prehltla sliny.

„Za koľko?“ opýtala sa pragmaticky Anabela.

„Šak zadarmo, nee?“

„Zadarmo? Zapamätaj si, Nina moja, že nikto ti nikdy nedá nič zadarmo!“ poučila svoju vnučku, lebo na to babky sú. Aby poučovali.

„Ale dá, Oskar dá! On má prachov dosť,“ mávla rukou Nina, akože ona má finančné problémy už vyriešené. Alebo aby jej uschol lak? Ktovie.

Matilda sa na svoju dcéru podozrievavo zadívala.

„Nemysli si, Nina, že ten tvoj dedko je Mikuláš!

Nina prevrátila svoje sivomodré oči, orámované hrubou čiernou linkou, a sťažka si povzdychla.

„Dobre, tak mu poviem, nech sa na tú hus vykašle!“ odvrkla a stlačila rýchlu voľbu na svojho frajera, ktorý by mohol byť jej otcom a pomaly aj dedkom.

Matilda jej vytrhla mobil z ruky.

„Počkaj! Nech ju donesie a že je pozvaný aj on!“ povedala a Anabela sa na ňu prekvapene pozrela. Jej sa nik neopýta? Ale dobre, aspoň si toho Oskara preklepnú, čo je zač. Či to nie je nejaký úchylný dedulo, ktorý si myslí, že keď má peniaze, tak môže všetko!

3.

Anabela začínala byť nervózna. Oskar mal prísť o jednej a hus bola aj po troch hodinách pečenia stále tvrdá. Ešte šťastie, že lokše sa už dajú kúpiť a nemusí sa s nimi teraz trápiť. Iba raz sa pokúsila urobiť lokše doma. Keď ich kedysi robievala jej mama, zdalo sa jej to také jednoduché!

Ale nebolo! Cesto sa lepilo, trhalo, až ho treskla do koša a zaprisahala sa, že nikdy viac. Takže lokše len vytiahla z obalu, zohriala a servírovala.

Pred trinástou hodinou bolo všetko pripravené a ony tri vyobliekané, vyčesané a Nina aj vymaľovaná ako obraz od Picassa. Matilda ju poslala prezliecť sa, lebo mala oblečený akýsi biely trikot, ktorý bol síce ohromne sexi – trčalo jej z neho všetko, čo trčať nemalo, ale zároveň človek nevedel, či má na sebe pyžamo, či spodnú bielizeň, alebo to chcelo byť niečo elegantné, vzhľadom na množstvo zlata a bižutérie, ktoré na seba Nina navešal. A celý outfit doladila vysokánskymi remienkovými šteklami.

„Obleč sa slušne, Nina, aspoň na babkine narodeniny, nejdeš predsa na diskotéku!“ karhala ju matka a Anabela tiež nevedela, či sa jej to, čo mala jej vnučka oblečené, páči, alebo nepáči. V každom prípade však vyzerala sexi a pri pohľade na jej šťavnatú postavu pichol Anabelu malý osteň závisti, že ona už taká nikdy nebude, nech si oblečie čokoľvek krásne, mladistvé, moderné a slušivé. Šaty, ktoré mala na sebe oblečené teraz, boli svetlomodré, s aplikáciou čipky a nad kolená. Keď ju zbadala Matilda, zalomila rukami a povedala: „Preboha, mami! V tvojom veku minišaty?!“

„No a čo? Na nohách predsa nemám vrásky a dokonca ani kŕčové žily,“ ohradila sa Anabela, ale jej dcéra ju trocha zneistila. Možno sa to k jej veku už naozaj nehodí.

* * *

Oskar prišiel presne. V čiernom obleku a bielej košeli ako ženích. Matilda s Anabelou si ho uznanlivo premeriavali, ale najmä tú obrovskú kyticu z orchideí, ktorá ho takmer celého zakrývala. Anabela lovila v pamäti, či vôbec niekedy v živote takú dostala...

Nie, nikdy!

„Bozkávam... Som v rozpakoch, ktorá z vás je oslávenkyňa,“ povedal žoviálne a hneď aj bral Anabelinu ruku k ústam, aby ju letmo pobozkal. Matilda sa zatvárila trocha znechutene, zato jej matke sa tvár rozžiarila, asi ako dámam v reklame na všetky tie drahé krémy, ktoré sľubujú okamžité omladenie.

„Všetko najlepšie k vášmu krásnemu sviatku,“ taktne sa vyhol otázke veku a podal jej tú megakyticu. Potom sa naklonil aj k ruke jej dcéry a predtým, ako ju pobozkal, s jemným úsmevom poznamenal: „Nina zdedila krásu po mamičke, však?“

A mal ich!

Obidve!

Či vlastne všetky tri. Lebo Oskar bol na prvý pohľad džentlmen, akí už vymreli.

Až potom sa decentne zvítal aj s Ninou, ktorá za mamou a babkou už netrpezlivo podupkávala a začínala aj trocha žiarliť. Nechápala, načo Oskar robí pred nimi také ceremónie.

„Nech sa páči, poďte ďalej,“ ukázala Anabela rukou do obývačky a dala kyticu do tej najväčšej vázy, akú doma mala, ale aj tak ju musela oprieť o stenu, aby ju váha kytice neprevrátila.

Potom nastúpili jej dievčatá s dvomi kytičkami červených ruží. S tými malými z Lidla. Popri Oskarovej pompéznej kytici pôsobili dojmom, že chcú skôr uraziť, ako potešiť.

Ale Anabelu potešili. Možno boli aj od srdca.

A možno len z povinnosti.

Ako tá Oskarova.

* * *

Hus bola trocha vysušená a nie celkom mäkká, ale Oskar nič nekritizoval a poslušne prežúval. Nina sa však nezdržala.

„Veľmi sa ti nepodarila, babi!“ povedala s plnými ústami.

„Zlatko, keď ti nechutí, tak nejedz,“ riekol Oskar s milým úsmevom a sprisahanecky žmurkol na Anabelu.

„Aspoň tá pečienka sa podarila,“ dodala ospravedlňujúco. Robila ju podľa maminho receptu a spomenula si pri tom na jej slová. Husacia pečienka je iba pre tých, čo sú na smrteľnej posteli, splniť im posledné želanie, vravievala, keď ju raz za rok kúpila na trhu. Kedysi si ju mohli dovoliť len tí najbohatší a ešte aj teraz patrila k luxusu.

„Pečienka bola delikatesná,“ zamľaskal Oskar a potom, o niečo neskôr, keď už boli na stole zákusky, Anabela vystrelila otázku, ktorú považovala za životne dôležitú.

„Oskar, a čo vlastne robíte?“

„Podnikám,“ usmial sa na ňu.

„Hm, a v akej oblasti?“

„Tak... rôzne...“ zahniezdil sa a Anabela začínala tušiť, že tu nebude niečo s kostolným poriadkom.

„Čo to znamená, rôzne?“ vyzvedala nekompromisne ďalej.

Oskar sa poškrabal za ušami.

„Čo príde... Nina, miláčik, môžeš mi podať jeden zákusok?“ zahováral. Táto téma mu očividne nebola po chuti.

„Aha, a momentálne?“

„Babi!“ zahriakla ju Nina.

„Momentálne podnikám s nehnuteľnosťami,“ opäť sa oslnivo usmial a pustil sa s chuťou do zákuska. „Môžem poprosiť ešte kávičku?“ otázku smeroval k Anabele, asi aby ju zamestnal niečím iným ako výsluchom.

* * *

Len čo Oskar odišiel, Nina nedočkavo položila matke aj babke otázku: „Tak, čo poviete?“

„Snažil sa,“ precedila cez zuby Matilda.

„Azda až príliš!“ doplnila Anabela.

„Ale roky mu to nevráti!“ pokračovala Matilda. „Už je šedivý. Môže si farbiť vlasy, koľko len chce!“

„No a čo! Ale postavu má dobrú, nie?“ obhajovala ho Nina.

„Mohol by byť vyšší,“ hľadala ďalšie chyby jej matka.

„To, že nemá veľké brucho, ešte neznamená, že má dobrú postavu,“ pridala sa Anabela. „Videla si ho už vyzlečeného?“

Nina s ťažkým povzdychom pretočila oči k stropu a išla si von zapáliť.

Matilda sa k nej pridala a Anabela si vydýchla. Konečne to má za sebou! Sedela za stolom a jej myseľ plávala v mori... Jej pohľad bol upretý do neznámych egyptských končín, na piesočnatú pláž a zakvitnutý hotelový rezort...

Jej pohľad bol upretý na megakyticu v jej obývačke. Dívala sa na tú kyticu, dívala a mala nutkanie s ňou niečo urobiť. Na prvý pohľad jej síce vyrazila dych, to je pravda, ale teraz ju popadla chuť tú kyticu rozobrať a zviazať ju podľa vlastného vkusu. Veď Oskar to neuvidí, tak ho to nemôže uraziť!

Najprv vyhodila len veľké zelené listy.

Potom dala preč aj tie menšie.

Potom ozdobnú trávu.

A stále to nebolo ONO!

Drobné biele kvietky sa tiež ocitli v koši, takže vo váze zostali už len orchidey. Tak! V jednoduchosti je krása!

„Ježišiii, babi, čo si urobila s tou krásnou kyticou?! Ty si ju dokaličila!“ skríkla Nina vo dverách terasy.

„Nedokaličila, ale upravila. Mne sa páči takto!“ Anabela posunula jednu orchideu napravo, aby nezacláňala druhú. Teraz to bolo presne podľa jej predstáv a vkusu. Už len odfotiť do časopisu o bývaní.

„Barbarka!“ povedala svoj názor Nina. Úprimne a bez rozmyslu. Túto vlastnosť zdedila po matke a tá zase po svojej matke, takže Anabela by sa na svoju vnučku nemala hnevať, ale chápať ju. Veď len zdedila jej gény!

„Nebojte sa, vašim ružičkám trhať lupene nebudem,“ zasmiala sa Anabela. Šampus v kombinácii s aperitívom jej udreli do hlavy a spôsobili v nej malý kolotoč.

„Akože má ma rád, nemá ma rád? Prosím ťa, mami!“ zasmiala sa posmešne aj Matilda, v ktorej alkohol vyvolával hašterivú náladu. Pod vplyvom bývala až nemiestne pravdovravná a svojhlavá.

„Koľko je ich? Šesťdesiat?“ Anabela akože prepočula dcérinu poznámočku a začala tie krpaté ružičky rátať. „Jedna, dve, tri... Niektoré už začínajú vädnúť! Presne ako ja!“ povzdychla si, čakajúc od svojich dievčat ubezpečenie, že nieee, vôbec nevädne, že je čerstvá ako práve odtrhnutý kvet.

„Áno, babi...“

„Čo áno?“

„Tridsať ruží je v jednej kytici a tridsať v druhej,“ povedala Nina. To o tom vädnutí obišla mlčaním, nech má babka radosť, keď už má ten sviatok.

„Presne tak, dievčatká moje, cítim sa na tridsať!“ povedala Anabela a začala spratávať prázdne poháre a fľaše zo stola.

Začula smiech.

Tichý chichot.

A potom sa jej Matilda opýtala: „Mami, nič v zlom, ale kedy si sa naposledy dívala do zrkadla?“

„Čo ja viem? Pred desiatimi rokmi?“ žartovala.

„Tak je načase, aby si sa pozrela. Ale predtým si nezabudni dať okuliare!“ rozosmiala sa jej dcéra už nahlas. Škodoradostne. Veď počkaj, aj teba staroba dobehne! A onedlho! pomyslela si Anabela. Od štyridsiatky to už letí z kopca ako sane na snehu.

A Nina sa tiež už nezdržala a s chichotom dodala: „Babíí, ale ne tie ružovééé!“

4.

Večer všetky tri svorne sedeli na gauči, dojedali chlebíčky a opäť rozoberali tému muži, bez mužov!

Večná téma!

„Ja si drať jazyk už nebudem! Si dospelá!“ povedala Matilda.

Nebola nadšená z toho, že frajer jej dcéry je taký starý. Vekom by sa hodil skôr k nej.

To isté si pomyslela aj Anabela. Že Oskar by sa hodil skôr k nej. Ale darmo, keď si chlap môže vybrať z troch žien, vždy to vyhrá tá najmladšia.

A najsprostejšia!

„Ak Boh dá a ja sa s nejakým mužom zoznámim, myslím reálne zoznámim,“ povedala Anabela, keď dojedla chlebík, „tak dúfam, že nebude mať na nose okuliare...“

„Ak sa zoznámiš?! Tss, a kde?“ prerušila ju dcéra udivene a zároveň pohoršene. Mala názor, že matky by sa už nemali zoznamovať s nikým, lebo sa to nepatrí.

„Na diskotéke už asi ťažko,“ uchechtla sa vnučka Nina sarkasticky a ešte aj so sadistickým podtónom. A Anabela si spomenula, ako sa na jednej diskotéke zoznámila s druhým mužom. Mala vtedy tridsaťpäť a už si tam pripadala ako učiteľský dozor, i keď vyzerala na dvadsať. On mal dvadsaťosem.

Bol o sedem rokov mladší a už ju opustil. Náhle!

Infarkt.

Ale tých štrnásť rokov, čo spolu prežili, boli tým najlepším obdobím v jej živote. Bolo to také pokojné obdobie, že sa ani neoplatí o ňom písať.

Prosto, nuda!

Pre iných.

Ale nie pre Anabelu.

Po jeho smrti nejaký čas smútila, ale potom si povedala, že život ide ďalej. Nechcela zostať do konca života sama.

Nechcela zvädnúť už v päťdesiatke.

Opäť sa začala pekne obliekať a od Niny sa snažila odpozorovať, čo sa dalo. Nielen mladistvý elán, ale aj správanie, slovník... Lebo mať mladú dušu je síce tiež fajn, ale tú nik nevidí!

Jeden čas chodila na sociálnu sieť s názvom „Mladí duchom“, dúfajúc, že tam jej duša získa ďalší rozmer, väčší rozlet a mínus niekoľko rokov, ale čoskoro zistila, že tam chodia nie duchom mladí, ale skôr duchom úchylní. Takí, čo sa snažia ženu zbaliť na pár sladkých slov, a keď ich odmietne, tak ju verejne pranierujú. A niektorí idú ešte ďalej. ITčkári vedú prím. Tí sú prví, čo sa o sebe dozvedia, že sú úchyláci. Nabúrajú sa do profilu, do mailovej adresy, všade... Potom robia neplechu a vytešujú sa, akí sú všemocní a ako to tej žene natreli nielen zvrchu, ale aj zospodu. Ich intrigy zaváňali úbohosťou a stratou duševného zdravia, bol najvyšší čas tento chliev opustiť!

Anabela sa presťahovala na fejsbúk.

To je zas celkom iný spolok!

Tam keď niekto nedostane aspoň dvadsať lajkov na svoj status, tak ani nezaspí. Tam sa lajkuje všetko, aj to, čo sa nám vlastne nepáči.

Anabela tajne dúfala, že si ju tam niekto nájde. Nejaký šikovný, vekom primeraný a sympatický chlap.

Netlačila na pílu, trpezlivo čakala, čo jej osud naservíruje.

Osud si však dával načas a Anabela po smrti druhého manžela čoraz častejšie pociťovala samotu a túžbu po niekom, s kým by zdieľala svoj život. O zdieľaní postele už ani veľmi neuvažovala. Stačilo by jej objatie a pohladenie, lebo tomuto veku svedčí skromnosť.

Večer si unavená sadla k notebooku a klikla opäť na fejsbúk. Nečakala gratulácie, schválne uviedla iný dátum narodenia, podľa ktorého mala štyridsaťsedem rokov presne na Silvestra. Lebo vtedy oslavujú všetci.

Čakala odpoveď od Ferdinanda. Príležitostného kamaráta, ktorý jej robil virtuálnu spoločnosť. Bol ženatý, ale lajkoval všetky jej statusy ako slobodný. Iba on vedel, že má dnes jubileum, päťdesiate. Mínus desať rokov na sociálnych sieťach je taká osvedčená klasika, ktorá sa dá aj v prípade reálneho stretnutia uhrať. Anabela sa s Ferom stretnúť nemienila. Plnil iba úlohu denníka. Písala mu, čo robila, kde bola, čo ju naštvalo a čo potešilo. On sa síce snažil dvojzmyselnými narážkami zaviesť debatu aj iným smerom, ale Anabela sa nechytala. Schválne. Už len to by jej chýbalo, zapliesť sa so ženatým! Až sa rozvedie, nech sa páči!

Napísala mu správu, aká je rada, že už má po tom. Po oslave. A akú megakyticu dostala – nech trocha aj žiarli.

Bol prihlásený, ale neodpisoval. Chvíľu čakala a potom sa z nudy pozrela do zrkadla. Vždy sa radšej dívala do zrkadla až večer. Denné svetlo vie byť kruté.

Dnes bola so sebou spokojná. Na šesťdesiatničku vyzerá vynikajúco. Žiadne vrásky ani ochabnutá pleť.

Pravda bola však taká, že bez dioptrických okuliarov bol jej obraz v zrkadle trocha rozostrený. A dnes už trocha aj zakalený. Veď mala jubileum!

A potom si spomenula na svojho druhého manžela a na oslavu svojej štyridsiatky. Ako jej spolu s kyticou dvadsiatich ruží strčil do ruky aj blahoželanie s textom: Nemáš štyridsať, ale dvakrát dvadsať. Všetko najlepšie!

Milé, nie?

Anabela si bola istá, že teraz by jej dal blahoželanie: Nemáš šesťdesiat, ale dvakrát tridsať.

Zasmiala sa. No, tridsať...

Znova sa zadívala do zrkadla a sebakriticky musela priznať, že vyzerá na štyridsaťpäť.

Pri lichotivom svetle sviečky na štyridsať.

Z diaľky a zozadu tak na tridsaťpäť.

A v posteli, keď je tma, možno aj na tých tridsať...

Toto napísala aj Ferovi, keď sa pýtal, koľko rokov má na fotke v profile. Jasné, že zaklamala a napísala mu, že to je fotka z minulého roku. A potom dopísala, že v posteli má tridsať. A odvtedy si píšu...

Ale zdá sa, že si už dlho nebudú. Stále jej neodpísal. Možno si už píše s inou...

S takou, ktorá neodbáča od témy sex!