Zuzana Šmatláková

Nič sa nestalo

(ukážka)

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Zuzana Šmatláková, 2019
Cover © Marenčin Media, 2019
Cover photo © Ladislav Pálmai, 2019
Design © Katarína Marenčinová, 2019
Jazyková úprava Zuzana Grulíková
818. publikácia, 1. vydanie

ISBN 978-80-569-0446-6 (viaz.)
ISBN 978-80-569-0447-3 (ePDF)
ISBN 978-80-569-0448-0 (ePub)

1.

„Vlastne sa nič také nestalo,“ zaznie hlas z tmy.

(pauza)

„Nič – také – sa – nestalo,“ ozve sa znova.

Kladie dôraz na každé slovo, a ako ich jedno po druhom ťahá z úst, rozsvecuje sa reflektor, veľmi pomaly, až celkom osvetlí stred pódia.

Nikto tam nestojí.

„Veď čo, čo také to je?“ hovorí o niečo rýchlejšie, menej presvedčivo. Hlas jej poskočí.

Najskôr sa v kuželi objaví jedna ruka, biela dlaň, a za ňou čierny rukáv. Nato z tmy vyhupne zaoblený bok a chudá noha v čiernych nohaviciach; spraví krok a potom ďalší – a už tam stojí celá.

V takom ostrom svetle sa na seba vôbec nepodobá. Je nejaká menšia a chudšia, ale možno je to tou čiernou farbou. Tvár má úplne hladkú, napnutú, pohľad zabodnutý niekam pred seba. Vlasy pevne stiahnuté do vrkoča.

Obe ruky zdvihne a ohne v lakťoch, dlane otočené dohora. Pokrčí plecia a dvakrát zažmurká. Vykrúti ústa do grimasy a dodá: „Zvlášť v tejto dobe.“

Ruky pomaly spúšťa pozdĺž tela a pôsobí napäto. Dáva si pozor, aby sa nedotkla svojho pása, bokov, stehien.

Jej pohľad stráca na ostrosti.

(pauza, hlboký nádych)

„Vedela by som teraz začať rozprávať. A vedeli by sme sa dostať, ako sa vraví, ku koreňu veci. Stačilo by si ľahnúť na gauč –“

Pravou rukou ukáže kamsi do tmy za seba.

„– a hovoriť o detstve a o puberte, o vzore otca a matky a celej rodiny – že? – o prázdninách u strýka na dedine alebo o vyradení z hádzanárskeho tímu v piatej triede. Napríklad.“

Nato sa zamračí, nahnevane zatne päste a skríkne:

„To nie je fér! To nie je –“

(pauza)

Po chvíli päste uvoľní, pohýbe prstami, tvár sa jej vyhladí.

„... a postupne by sme sa dopracovali na toto detské ihrisko.“

Reflektor zabliká, svetlo sa po chvíli ustáli.

Pokrčí obe nohy v kolenách, prudko si čupne k zemi. V jednom kolene jej pritom nahlas praskne.

„Chceš džúsik? Chceš? Poď, aha, dám ti. Aký ti dám? Jahôdkový? Nie? Nie jahôdkový? Prečo nie jahôdkový?“

Jej hlas je zvláštne nosový.

„Nijaký? Nie si smädnučká? Dobre, nijaký džúsik. Tak sa teda pekne hrajkaj.“

Ešte chvíľu takto zotrvá.

Pozoruje.

Oči zo strany na stranu.

Na niečo slabo prikývne.

Zaprie sa dlaňami a sťažka sa postaví.

Takmer nebadane pokrčí obočie.

Napraví si čierne obtiahnuté tričko, ktoré sa jej predtým vyhrnulo.

(po chvíli) „Ako sa taká zaneprázdnená matka dostane – nechytaj to! – Ako sa taká matka s malým deckom zrazu dostane do situácie – nedávaj si to –“

Predkloní sa, natiahne ruku, dlaň nástojčivo vystrčená dopredu.

„– nedávaj si to do pusiny!“

Nadvihne obočie.

„No tak...“

Dlaň vystrčí ešte naliehavejšie pred seba.

Zatrasie hlavou, vrkoč jej lieta zo strany na stranu.

Na tvári sa jej objaví najskôr nepatrný úsmev, o chvíľu ho už nevie skryť.

Pohľad dvihne k publiku, zasmeje sa, hodí rukou a vzpriami sa.

„Ako sa taká obyčajná matka dostane do situácie, že môže konkurovať biblickým neviestkam? Že by jej mohli medzi oči vypáliť šarlátové písmeno a na zadok kravskú značku?“

Zopár ľudí sa váhavo zasmeje.

„No ako? Ako sa k tomu jeden – teda jedna – dostane?“

Má pootvorené ústa, zdvihnuté kútiky.

A vtedy sa ozve zvuk Messengera.

Cink!

V hľadisku sa strhne ruch, viacerí sa začnú ošívať.

Ozve sa druhé cinknutie – to už niektorí nervózne a pohoršene mrmlú.

Pootočí hlavu, prižmúri oči a rukou si pobúcha po zadnom vrecku nohavíc. Vyberie tenký ružový iPhone – ak sa nemýlim, je to stále tá jej sedmička –, odblokuje ho, pozrie sa na displej a usmeje sa.

Ľudia v hľadisku sa upokoja, niektorí sa potichu smejú.

Presunie sa k okraju svetelného kužeľa. V jednej ruke má mobil a ukazovákom druhej vyťukáva – takto na tom telefóne skutočne zvykne písať – a vyzerá to, že odoslala správu.

Teraz hľadí na displej v miernom tranze, namodro ožiarená, s evidentným očakávaním.

„Prepáčte,“ povie, ale zdá sa, že jej je jedno, či prepáčime.

Zodvihne prst, trochu sa ešte odvráti.

O chvíľu sa jej tvár znova rozjasní – mimicky aj od displeja, cinkne Messenger –, ale potom pokrúti hlavou a otočí sa späť k divákom.

„Prepáčte,“ zopakuje.

Tlačidlom na boku telefónu vypne zvuk, ešte sa naposledy pozrie na displej a vloží si mobil späť do zadného vrecka nohavíc.

„Kde sme to...?“

Zamyslí sa.

(pauza)

„Kde sme to skončili? Pri neviestke biblickej. Či vlastne babylonskej.“

Potrasie hlavou.

Vlažne sa zasmeje.

„Naprieč dejinami sa tiahne zoznam padlých žien, ničiteliek rodín, ničiteliek mužov, kariér.“

Pateticky máchne pred sebou rukou.

„Pripíšeme tam aj mňa?“

Žmurkne.

„Pripíšeme?“

Nikto nereaguje.

„Neviete... Neviete a čakáte. Ako to vlastne bolo? Ako – to – len – celé – bolo?“

Vyslovuje to pomaly a znova dôrazne.

„Aké mala dôvody? pýtate sa istotne – a to je od vás pekné. Naozaj, nesmejte sa, je to pekné.“

(úsmev)

„Vo svete predsa existuje niečo ako kauzalita. Urobila to preto, lebo – všetko sa deje z nejakého dôvodu.“

(pauza)

„Prečo robíme to, čo robíme?“ spýta sa a prižmúri oči.

(ďalšia pauza)

„Poviete si: spomenula prázdniny u strýka, istotne mal šmátravé ruky, ktoré zvykli zájsť priďaleko – privysoko... od kolienka, cupi-lupi, pod šatôčky, a preto má aj v dospelosti narušené vzťahy s mužmi.“

Pokrúti hlavou.

„Ale musím vás sklamať, vážení prítomní, môj vychudnutý strýko je nefalšovaný homosexuál, dedinský podivín, tichý a dobrý človek, ktorý mi na birmovku kúpil krajšie hodinky ako moji rodičia.“

Začne prikyvovať.

„Áno, potom som nosila dvoje – na jednej ruke jedny, na druhej druhé.“

Ruky vystrie pred seba a zatrasie nimi. Pripomína to tlieskanie nepočujúcich.

(pauza)

„Nenosila.“

Zatvári sa pobavene.

„Letá u teplého strýka boli ako od Rosamunde Pilcherovej, mal ešte taký veľký slamený klobúk...“ Pohybom rúk okolo hlavy naznačí veľkosť klobúka. „... v ktorom behal po dvore a občas sa s ním odvážil aj do dediny.“

Keď hovorí dlhšie, začína zrýchľovať a prehĺta konce slov. A to sa jej stalo práve teraz. Spamätá sa však, zhlboka sa nadýchne, pauza, a pokračuje.

„Strýko bol na nás dobrý, dovolil nám viac ako rodičia. S bratom sme k nemu chodili na prázdniny a pravidelne zneužívali jeho pohostinnosť asi tak do konca strednej školy, občas aj potom. Ešte raz opakujem: to my jeho, nie on nás. Takže nie, nikdy som do ruky nedostala maňáska, že ukáž na ňom, kde ťa chytal strýko.“

V publiku to zašumí, zopár ľudí sa nahlas rozosmeje. Možno ani nie tak na tom čo, ale ako rozpráva.

A ona pokojne, s rukami spustenými vedľa tela čaká, kým nebude v sále znova ticho.

„Možno niečo s tými rodičmi, poviete si. Možno, odpoviem vám. Ale možno by bolo dobré trošku sa k tomu uvoľniť, predsa len, dostávať sa do hĺbok vlastného podvedomia dá v stoji zabrať. Ak dovolíte, prejdem sem.“

Znova ukáže kamsi do tmy za seba, vtom cvakne reflektor a v kuželi svetla vzadu vľavo sa objaví starý kožený gauč.

Prejde k nemu ráznym krokom a rovno si naň ľahne, hlavu si položí na biely vankúš a nohy vyloží na opierku na druhej strane. Ešte trochu vytočí zadok smerom k publiku, vyberie si z vrecka mobil, ktorý ju tlačí, položí ho na zem pod seba, ruky si založí na bruchu.

Zatvorí oči a zhlboka sa nadýchne.

„Tááááák,“ vypustí zo seba a hrudník jej klesne. „Moje detstvo nebolo ničím výnimočné. Som mladšie dieťa, ale nepociťovala som žiadne výhody, práve naopak. Už odmalička mi vtĺkali do hlavy, že mám po bratovi upratovať hračky a potom neskôr vreckovky okolo postele,“ (pobavený výraz) „umyť po ňom podlahu na záchode, prichystať mu jesť... Víkend sa začína v sobotu o druhej poobede, keď sa doupratuje.“

(pauza)

„Keď ja doupratujem...“

Mykne plecom.

„Matka milá, trochu úzkostlivá. Toto nerob!, Prestaň!, Nechaj to tak!“

Poslednú vetu vysloví tak rýchlo, že jej takmer nie je rozumieť.

Zastaví sa, nadýchne, vydýchne.

„Otec – mali sme ťažké začiatky, prvých asi dvadsaťpäť rokov. No ako šiel čas, dopracovali sme sa k večerom pri víne, počas ktorých mi rozpráva svoje polovymyslené príhody z prvej polovice osemdesiatych rokov, ,keď som ešte nebola ani na pláne‘, kde vystupuje ako odporca komunizmu, v poslednej dobe aj ako Cassanova. Vybalí ich na mňa vždy, keď mama odíde spať, a ja si sama prilievam víno do pohára – tým viac, čím detailnejšie otec zachádza do svojich predmanželských avantúr.“

Diváci, ale hlavne diváčky – v sále sú poväčšine ženy – na ňu sústredene hľadia.

(hrubším hlasom) „,Na Šírave som mal jednu takú...‘“

Zahryzne si do spodnej pery.

Rukami nad svojím hrudníkom urobí dva oblúkovité pohyby.

„,Ale že takú...‘“

Zopakuje oblúkovité pohyby, nato si ruky položí znova na brucho a pozrie sa do hľadiska.

„Možnože túto časť aj preskočím, či...?“

Čaká.

„Alebo to zrýchlim.“

Nikto v hľadisku nereaguje, odpovie si sama.

„Dobre teda, zrýchlim to.“

Otočí tvár dohora.

„A ja tam sedím a pijem, hlava mi padá na stôl, pred polnocou si vždy volám taxík, vyhovorím sa na dcéru. ,Nie, oci, všetko v poriadku, všetko je okej, len idem za malou, veď to poznáš.‘“

Hrudník sa jej pomaly dvíha a klesá.

(dlhšia pauza)

„Nahrádzam ocinkovi syna,“ povie po chvíli.

Čaká s pootvorenými ústami.

„Stali sa veci,“ pokračuje tichším hlasom. „Stávajú sa aj v lepších rodinách, a v tej našej sa stali v čase, keď som chodievala na to ihrisko –“

Nadvihne hlavu a pozrie sa smerom, kde predtým kvočala.

„Kam si si dala hračku? No, kde ju máš? No kde? A ja to mám ako vedieť?“

Chce si položiť hlavu späť na vankúš, no jej pozornosť upúta displej mobilu, ktorý sa práve rozsvietil namodro.

Váha.

Na chvíľu znova pozrie smerom, kde bolo predtým ihrisko, a pokrúti hlavou.

„Psst,“ povie.

Mobil stále svieti.

Nevydrží to, nakloní sa, šuchne palcom po obrazovke a prijme hovor, priloží si telefón k uchu.

„Áno?“

Počúva.

Na druhej strane akoby skutočne niekto rozprával. A čím dlhšie ten ktosi rozpráva, tým väčšmi sa jej zaťahuje tvár.

„Čo?“

Prudko sa posadí, chodidlami dupne na drevené dosky.

Predkloní sa, akoby potrebovala chytiť dych, a oči jej neprítomne krúžia zo strany na stranu.

Zodvihne ľavú ruku a priblíži sa ňou k perám, zaváha a ruku ešte trochu dvihne, dotkne sa čela.

„A je ešte niekde blízko? Alebo kam odišiel? Prečo ste ho nechali?“

Tón jej hlasu je napoly nahnevaný, napoly ustaraný.

Zvraští čelo, medzi obočiami hore nad nosom sa jej objaví hlboká vráska. Tá je nová.

Vyzerá to, že už viac nemôže počúvať.

Mobil chytí pred seba a pozerá sa naň.

Hlas na druhej strane stále čosi hovorí.

Pohľad sa jej viac a viac rozpíja.

„Áno, pôjdeme už domov. Počkaj, maminka teraz nemôže,“ povie nosovým hlasom.

Na miesto, kde predtým kvočala, sa už nepozrie.

Ukončí hovor, telefón si pohodí v ruke a položí ho späť na zem, medzi bosé chodidlá.

Lakťami sa oprie o kolená, prepletie si prsty oboch rúk.

Chvíľu sedí celkom vážna, pootvorí ústa, akoby niečo chcela povedať, no potom ich zatvorí, nervózne pokýve pravou nohou.

„Nič. Nič to. Už je to za nami.“

Pomaly si líha späť na gauč a čosi si mrmle.

Vôbec jej nie je rozumieť, publikum napína uši, diváci sa predkláňajú, aby lepšie počuli, ja sa bez rozmýšľania predkloním tiež.

Stále mrmle, ale už hlasnejšie, koktá, hlas sa jej trasie, počujem niečo ako: „Keď sa nad tým tak zamyslím, možno to nejako súvisí, možno to vlastne celé súvisí, ja neviem – ako to mám vedieť? –, vy mi to povedzte – súvisí to? Hej, no, vy ste len ticho. Načo je toto dobré? Samé otázky. No, načo je toto dobré, načo?“

Hlas sa jej dvíha, pri poslednej otázke už takmer kričí.

„To je tá pointa modernej terapie. Človek si zaplatí strašné peniaze za to, že sa nahlas porozpráva sám so sebou pred niekým cudzím. Nemám pravdu?“

Trochu silene sa zasmeje a pozrie sa do hľadiska.

Ležérne si preloží nohu cez nohu, zahniezdi sa na gauči a pokračuje.

„Bolo to ťažké obdobie pre všetkých, ktorí ho poznáme. Vyrastáte spolu v jednej izbe, potom sa s ním hádate a bijete, dívate sa, ako si je šušne...“

(pauza, zatvári sa znechutene)

„... a potom sú aj také momenty, keď ste spolu proti celému svetu, a to vás spája. Prežili sme spolu dedinskú základku, čo v mojom prípade veru nebolo med lízať, potom sťahovanie do mesta a potom aj letá na dedine, naspäť v tom istom dome, ale už ako návšteva – my verzus ostatné dedinské deti. Keď odišiel, tak som...“

(pauza)

„Ja neviem. Ja fakt neviem, či to s tým nejako súvisí.“

V zúfalom geste zodvihne ruky.

Nato si pravú dlaň priloží k ľavému kútiku úst a sprisahanecky zašepká: „Takto teda vyzerá ten rozhovor samej so sebou u terapeuta.“

Znova je ticho, len sa na gauči začne trochu mrviť, akoby ešte stále nenašla tú správnu polohu.

„Alebo možno treba zájsť ešte hlbšie.“

Úsmev na tvári.

Prehne sa v páse, vypne hrudník, nohami sa odrazí od opierky, mierne ich roztiahne, zakloní hlavu.

„Aaaaaaaaaaaaaah,“ vyrazí jej z hrdla.

Viacerí diváci sa vyľakane vystrú.

Chvíľu zostane v tejto polohe, potom znova venuje publiku veľmi odovzdaný pohľad, telo jej skĺzne späť na gauč – hlava zostane na vankúši a nohy na opierke na druhej strane – a pokojným hlasom povie: „To vlastne ešte nie, zatiaľ sme boli len na ihrisku, všakže? Mala som, samozrejme, na mysli iné hĺbky. Ako však o tom vôbec začať?“

Prstami pravej ruky si stláča prsty tej ľavej.

„Ako o tom vôbec začať? Už som vám povedala o mame, o otcovi –“

Tu pohybom naznačí pitie z imaginárnej fľaše.

„– o strýkovi aj o bratovi, teda, ešte nie úplne všetko, ale...“

Urobí dramatickú pauzu a hlas sa jej zlomí.

„... mám ešte niečo. Asi by to mohlo nejako súvisieť, uvidíme. A možno nastal čas, aby som to, ako sa vraví v tejto terapeutickej hantírke, nechala vyplaviť. Ako to bolo? Ako to len bolo? Počkať, asi...“

Nič v jej hlase ani v polohe, ani v gestách nenaznačuje, čo sa chystá urobiť.

Pravá ruka jej vystrelí k hrdlu a obopne ho prstami.

Vypúli oči, jej ľavá ruka sa bezmocne kýve, snaží sa zalapať po dychu. Kope do prázdna.

Zrazu z ničoho nič prestane, prudko sa postaví z gauča, parkety jej zavŕzgajú pod nohami.

Napraví si tričko, opráši sa.

(až príliš civilne) „Nie, začalo sa to inak.“

Diváci sa obzerajú, nerozumejú.

Akoby sa pred chvíľou nič nestalo, s úplne neutrálnym výrazom prejde do stredu pódia, postaví sa do kužeľa svetla.

Tvári sa, že o niečom tuho premýšľa.

Pomrví pažami, pokýve nohami, prakticky sa porozcvičuje, a nato siahne rukou do pravého predného vrecka.

Krčí tvár, niečo tam hľadá – v okamihu, keď na to narazí, nadvihne obočie.

Čosi vyťahuje, teraz to drží v zatvorenej dlani pred sebou.

Usmeje sa jedným kútikom úst, prefíkane, a otvorí dlaň.

Ten drobný predmet takmer nie je vidno.

Znova ho zovrie, vyšvihne ruku dohora a spomedzi prstov to niečo maličké vystrelí hore. Potom to chytí a znova vyhodí, urobí tak ešte dvakrát, stále sa pritom usmieva.

Zvážnie, drobný predmet rýchlo schová späť do vrecka – je taký maličký, že ani teraz nevidno, že ho tam má, nijako nevystupuje, nenadvihuje látku.

Postaví sa z profilu – teraz už úplne vážna –, zatvorí oči, nadýchne sa, a vtom jej pravá ruka znova vystrelí smerom k hrdlu, prudko ho zovrie.

Otvorí oči, má ich vytreštené od strachu alebo možno od prekvapenia, zalapá po dychu.

Zaženie sa ľavou rukou.

Nohy sa jej podlamujú a urobí neistý krok vzad, nato druhý, a potom rýchlo cúva, ustupuje po pódiu.

Zasvieti na ňu iný reflektor a sleduje jej pohyb, až kým s rachotom netresne o labilnú drevenú stenu na kraji pódia.

Jej pravá ruka akoby ani nepatrila k nej, zatláča jej krk a aj ju celú silnejšie a silnejšie k stene alebo k paletám, alebo čo to je, a tie pod jej váhou stále praskajú.

Niektorí diváci sa znova spontánne naklonia dopredu.

Stále vytriešťa oči, ľavou rukou sápe pred sebou, nedýcha, vidno to na jej tvári, celá červenie. Ruka ju nie a nie pustiť.

V momente sa niečo zmení, pravá ruka sa uvoľní a spustí sa vedľa tela.

Zhlboka sa nadýchne, odrazí sa od steny, pohupne sa na nohách a vytrasie si obe ruky. Na tvári má až neprirodzený pokoj, prebehne po nej len nepatrný tieň.

Skoro nečujne zamumle: „Alebo to bolo takto?“

Odkašle si.

Jej pravá ruka znova vystrelí ku krku, viacerí v hľadisku zhíknu.

Uhne hlavou, ruka schmatne vrkoč a trhne ním.

Celá sa pokorne skloní, tvár jej teraz kriví bolesť.

Trhne ešte raz a poriadne, predkloní sa ešte hlbšie, a ruka ju zasa ťahá po pódiu, svetlo ju nasleduje, až kým dôjde do kužeľa v strede, kde sa začne skrúcať okolo vlastnej osi, až kým sa úplne nezloží na zem. Potichu, pomaly.

Ruky spustí vedľa tela, nohy má pokrčené v kolenách.

Ubolený výraz jej vyprcháva z tváre.

„Mohol by toto byť ten koreň veci?“ spýta sa zamyslene.

Napoly chrčí a váhavo sa dotkne svojich pier.

Pomaly sa dvihne na lakte, postupne naberá silu.

Posadí sa, nohy si prekríži do polohy lotosového kvetu, ruky položí na kolená, zhlboka sa nadýchne a vydýchne.

(tma)