Vojtech Beniczky

Stopy v snehu

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

Copyright © Vojtech Beniczky, 2020
© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2020
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Cover © Marenčin Media, 2020
Design © Marta Blehová, 2020
859. publikácia, 1. vydanie

ISBN 978-80-569-0711-5 (viaz.)
ISBN 978-80-569-0712-2 (ePDF)
ISBN 978-80-569-0713-9 (ePub)

1

Ulice za oknom rušnej krčmy sa ponorili do tmy. Pri stoloch z masívneho dreva sedeli prevažne muži. Celkom vzadu, čo možno najďalej od vchodu a prichádzajúcich hostí, si neoholený tridsiatnik usŕkaval z piva. Neprítomným pohľadom hľadel pred seba. Prítomno bolo neznesiteľné. Vždy, keď si ho pripomenul, tisli sa mu do očí slzy. V priebehu jedinej zimy stratil všetko, čo mal. Všetko, na čom mu v živote záležalo. Svoju rodinu. Radšej myslel na to, čo bolo prv, než všetko zmizlo v nedohľadne. Niekedy sa ponoril do spomienok tak hlboko, že prítomno vôbec nevnímal.

Vtedy mu bolo dobre.

Spomínal na to, ako sa s vždy usmiatou Alicou dokázali celé hodiny prechádzať po parku. Dotýkal sa jej večne chladných dlaní. Neskôr po zotmení sa bozkávali. Vášnivo, spontánne a až do úmoru. Také boli ich spoločné začiatky. Rovnako to bolo aj s milovaním. Do úplného vyčerpania. U Alice doma. Jedného letného dňa si jej rodičia kúpili dom a svojej dcére nechali trojizbový byt. Bolo to neuveriteľné, ale takmer nikdy nepociťovali hlad. Milovali sa v posteli, na dlážke aj v sprche. Nič im neprekážalo. Ani nevedeli, ako a stalo sa im to, čo sa mladým ľuďom občas stáva. Praskol im kondóm. O deväť mesiacov sa im narodilo dieťa. Bolo to to najúžasnejšie voňavé stvorenie na svete. Veronika rýchlo rástla a robila ohromné pokroky. Vo všetkom. Potom sa narodil Sebastián. Hneď bolo jasné, že z neho vyrastie mocný chlap. Džentlmen. Adam sa v ňom priam videl. Chcel byť dobrým manželom, ktorý dokáže zabezpečiť svoju rodinu. Mal dobre platenú, no dosť nebezpečnú prácu. Vyhrážali sa mu, preto to radšej vzdal a našiel si prácu, ktorá ich aspoň ako-tak uživila.

Alica bola stále rovnako krásna, napriek tomu, že roky leteli a deti už zopár rokov chodili do školy, vôbec sa na nej neprejavoval zub času. Ľúbili sa. Boli skutočne šťastná rodina. Nemali priveľa peňazí, ale skromnosť im neprekážala. Naopak, spájala ich.

„Hej!“ zvolal zošúverený starec s popolavými vlasmi.

Adam sa strhol. Prítomno. Opäť to neznesiteľné prítomno.

Starec si odpil piva a zhrbil sa k nedokončenej kresbe. Kreslil všetko a na hocičo, čo mal práve poruke. Najčastejšie na pokladničné bloky a pivné podnosy. Zvyčajne kreslil to, na čo sa práve díval. Stoly, stoličky, popolník, ľudí a situácie. Najmä situácie. Práve teraz si vzal na mušku krčmára, ako čapuje pivo a žmúri do dymu cigaretového ohorku, ktorý mu vytŕčal z kútika úst.

Kreslenie išlo starcovi veľmi dobre. Občas niekoho nakreslil za pivo, ale najčastejšie v strede mesiaca, keď bola krčma plná štedrých hostí. Teraz, pár dní pred výplatami, mal každý hlboko do vrecka. Dnes aj tak nechcel, aby ho rušili. Ak to bolo možné, vyhýbal sa ľuďom.

To oboch mužov sediacich pri tomto stole spájalo. Najjednoduchšie sa im vyhýbalo ľudom, keď tu sedeli obaja. Sem-tam sa spolu pustili do reči, ale najčastejšie iba mlčky popíjali. Chápali sa aj bez slov, vnímali navzájom svoje pocity. Obaja vedeli, čo to znamená stratiť všetko, pre čo žili. Preto sa utápali v alkohole.

Starec nikdy nekomentoval, že Adam sa postupne menil na nepoznanie. Vlastne v priebehu niekoľkých mesiacov. Adam viditeľne schudol, vyprchal z neho šarm a stratil iskru, vďaka ktorej bol predtým atraktívnym mužom s hustými tmavými vlasmi. Na tom mu už vôbec nezáležalo.

Chápavý sivovlasý starec sa Adama nikdy na nič nevypytoval, no keď bolo treba, načúval a vedel, kedy má povzbudiť. Dnes nemal Adam náladu čokoľvek vyjadrovať slovami. Dnešný deň bol rozhodujúci a nedopadol pre neho dobre. Už nebolo pochýb, že prítomno sa čoskoro stane ešte beznádejnejším. Ak to bolo ešte vôbec možné.

Adam dopil zvetrané pivo a rozlúčil sa pohľadom plným bolesti. Kráčal jarnou nocou bratislavským Ružinovom a pokúšal sa prinavrátiť svoju myseľ k príjemným spomienkam. Bezúspešne. Beznádej ho spaľovala. Vytrhávala mu vnútornosti a ničila všetko, čo z neho ešte zostalo. Dohasínala v ňom nádej, že bude vídať svoje deti. Aspoň tak žalostne málo ako v poslednom čase. Spoza plotu, keď šantia na školskom dvore. Vlastne si až teraz uvedomil, ako veľmi vyrástli. Z Veroniky sa medzičasom stala veľká slečna a Sebastiánovi sa čo nevidieť začne meniť hlas.

Ak on teraz na niekoľko rokov zmizne, len sotva spozná svoje vlastné deti. Možno ho tí mladí dospelí ľudia vôbec nebudú chcieť poznať. Tej nádhernej nestarnúcej žene s večne ľadovými dlaňami sa vytratil úsmev z tváre. Odmieta všetko, čo s ním akokoľvek súvisí a bráni deťom stretávať sa so svojím otcom.

Adam takmer nevnímal cestu. Odomkol si dvere osirelého bytu, ktorý odrazu, akoby vplyvom čiernej mágie stratil čaro domova. Bez toho, aby sa vyzliekol, klesol na pohovku a prehodil cez seba starú deku. Zopárkrát sa pretočil, no ani tak nenašiel polohu, v ktorej by dokázal zaspať. Nebol toho schopný.

Prelínali sa mu spomienky s prítomnom. Niekedy nad ránom napokon predsa len zaspal. Po chvíli nepokojného spánku ho zobudil buchot. Strhol sa. Silné búchanie prichádzalo od dverí. Pretrel si oči a vstal. Bezduchou chôdzou podišiel najskôr k oknu. Tak už si poňho prišli, preblyslo mu mysľou. Beznádej dosiahla absolútny vrchol.

Dokráčal k dverám a otvoril, aby sa vydal napospas osudu.

A policajnej eskorte.

2

Paula Santorisová pridlho sedela pri raňajkách a na počítači listovala v internetových denníkoch. Tento zlozvyk ju oberal o drahocenný čas. Konečne vstala, vytiahla zo šatníka ľahkú čiernu koženú bundu a rýchlo si rozčesala dlhé svetlé vlasy. V zrkadle si obzrela svoju bledú tvár a rezignovane mávla rukou.

Roztržito vykročila do pondelkového rána. Zdalo sa, že do mesta už definitívne zavítala jar. Chvíľu sa pohrávala s myšlienkou, že dá košom mestskej hromadnej doprave, no na jazdu na motocykli bolo predsa len ešte priskoro. Aj keď prvé skupinky nadšencov vyrazili na svojich oceľových tátošoch do ulíc už cez víkend.

Paula dobehla poklusom na zastávku a bezradne hľadela za odchádzajúcou električkou. Uvedomovala si, že neskorý príchod do práce neutají. Čipová karta prezradí, že neprišla načas. Tak ako aj minulý týždeň. Toto by si nemala dovoľovať, napomínal ju vnútorný hlas. Išlo o jej prvé skutočné zamestnanie po piatich rokoch strávených na voľnej nohe. Ešte si neprivykla na pevný režim.

Postávala na zastávke celkom sama s kabelkou prehodenou cez rameno. Kúpila si ju kvôli tejto práci a nedokázala si predstaviť, že sa s ňou niekedy stotožní. Vďaka rannému tichu začula, že jej v nej vyzváňa mobil.

Sťažka ho vylovila. Určite jej volajú z práce a chcú vedieť prečo, dopekla, zasa mešká, pomyslela si a prekvapene prečítala meno na rozsvietenom displeji.

Linda Kelemenová. Najlepšia kamarátka z gymnázia, s ktorou štyri roky drali tie isté lavice, sa neozvala asi trištvrte roka. Vlastne mohla Lindu pokojne označiť za svoju jedinú kamarátku z tých čias, keďže s ostatnými spolužiačkami mala Paula len pramálo spoločného. A chlapcom sa zdala na dievča byť príliš zvláštna, preto sa Paule radšej všetci vyhýbali.

Ony dve si ale rozumeli a ukázalo sa, že to asi nebola náhoda.

Paula počas stredoškolských čias netrpezlivo odpočítavala. Najskôr roky, potom mesiace, týždne a napokon dni. Nevedela sa dočkať, kedy už bude plnoletá, aby učinila svoje dnes už legendárne rozhodnutie prihlásiť sa do policajnej akadémie. Tam si takisto našla len jednu kamarátku, ale tá sa nedávno presťahovala do Anglicka. Okrem mamy a sestry, tu Paule zostala už iba jedna žena, s ktorou by sa mohla dôverne porozprávať. Linda.

A boli si dosť podobné. Aj keď Linda sa po strednej vybrala zdanlivo odlišnou cestou, keď nastúpila na štúdium žurnalistiky. Jej špecializáciou sa nakoniec stali kriminálne prípady všetkého druhu. Teraz jej Paula zodvihla telefón.

„Ahoj. Vieš, kto ti volá?“

„Priznám sa, že som chvíľu premýšľala, o koho ide,“ odvetila Paula a schuti sa rozosmiala. Potom trocha vážnejšie dodala:

„Prestaň, Linda, ako by som na teba mohla zabudnúť?“

„Mohli by sme sa niekedy stretnúť? Musím ti toho veľa porozprávať.“

„Zamestnala som sa, takže už môžem len po práci. Skončili sa mi zlaté časy, keď som si išla kedykoľvek, kam sa mi zachcelo.“

Ľudoprázdna zástavka sa postupne opäť zaplnila.

„Niečo by som od teba potrebovala,“ vyslovila rozhodne stratená kamarátka.

V čase, keď sa Paula pokúšala živiť prácou súkromného detektíva, Linda jej pomáhala s prvým prípadom. Paule to však dlho s kariérou nevydržalo. A to aj napriek tomu, že išlo o prácu, o ktorej bola skalopevne presvedčená, že je jej poslaním.

Teraz mala Paula nový spôsob obživy. Pracovala pre súkromnú poisťovňu. Náplňou jej práce bolo odhaľovať fígle vynaliezavých klientov.

„Počúvam. Dlhujem ti predsa službu,“ odvetila Paula.

„Sleduješ občas aj správy alebo na televízore dodnes zapínaš výhradne len hudobné kanály?“

Paula nerada odpovedala na otázky, z ktorých cítila výčitky a kritiku svojho životného štýlu zároveň, ale premohla sa.

„Priznám sa, že správy, ktoré pripravuješ, som už dávno nevidela. Ale čítam internetové denníky.“

„Tak potom by ti mohlo niečo hovoriť meno Adam Hanzelka.“

„Malo by?“

„Je to novinár. Dnes ho zatkli za vraždu kolegyne. Hovorí ti to niečo?“

„Ach, áno! Už viem. Robila si o tom prípade reportáž?“

„Paula, Adam je môj spolužiak a dobrý kamarát z výšky.“

„Aha,“ reagovala zaskočená Paula a premýšľala, ako by mala odpovedať.

Priamo pred Paulou zarachotila električka. Ľudia sa začali hrnúť zo všetkých strán a nesústredenú svetlovlasú ženu s mobilom pri uchu vtlačili do posledných dverí. Paula zakliesnená medzi spotenými telami už nepočula poriadne ani slovo.

Po oblohe sa premávali biele obláčiky a teplé slnečné svetlo pomáhalo ľudom usmievať sa. Paula ale nemala na úsmev veľa dôvodov. Strávila ďalší deň odhaľovaním rafinovaných podvodníkov. Každý jeden deň v novej práci sa vliekol neskutočne pomaly. Dnes dostala za úlohu dokázať, že majiteľ osobného auta nahlásil škodu zavinenú vodičom iného motorového vozidla vo väčšom rozsahu, ako mu prináležalo. Inými slovami, strašná nuda.

Paulu táto práca nebavila. Na nálade jej nepridalo ani to, že starý mrzutý kolega, ktorý ju zaúčal, mal očividne problém so ženami.

Paula netrpezlivo kontrolovala ručičky svojich nových náramkových hodiniek. Prečo vlastne ľudia prikladajú času taký ohromný význam? položila si v duchu otázku, na ktorú sa ani nesnažila nájsť odpoveď. Kým jej poisťovňa nezverila túto prácu, čas mal pre Paulu len orientačný význam. Len ťažko si zvykala na nové pravidlá.

Dnes musela kvôli neskorému príchodu zostať v budove o celých tridsať minút dlhšie. Nekonečne dlhých ťaživých tridsať minút. Za ten čas najmenej stokrát prekliala čipovú kartu, ktorá ju pálila vo vrecku ako žeravé uhlíky. Všetci sa už pobrali domov a len spoza zatvorených dverí riaditeľovej kancelárie občas začula jeho hlas, ktorý sa prihováral do telefónu. Inak tu bola sama.

Konečne sa dočkala aj Paula a mohla opustiť svoje pracovisko. Na stretnutie na vopred dohodnutý čas s Lindou však prišla neskoro.

V kaviarni na Moskovskej ulici sedela pri stole s dvoma kávami len jedna osoba. Tridsiatnička seriózneho výzoru s vlasmi neurčitej, skôr svetlej než tmavej farby, zopnutými do chvosta a v sivom kostýme. Pripomínala sivú myš. Okamžite zdvihla pohľad k prichádzajúcej žene.

„Som rada, že si prišla, Paula,“ prihovorila sa jej Linda Kelemenová.

Paula si prisadla a krátko sa objali.

„Písala som ti pred niekoľkými mesiacmi, aby si prišla na oslavu do viechy v Rači. Vôbec si sa neozvala.“

Linda sa previnilo usmiala.

„Necítila som sa najlepšie. Vieš, chcela som otehotnieť a nedarilo sa nám. Potrebovala som byť v pohode. Teda aspoň po práci. Minimálne, kým sa to ujme. Usúdili sme, že niet na to lepšieho prostredia ako bezpečie domova.“

Paule sa podarilo zamaskovať začudovanie. Aj keď trocha nahlúplym úsmevom. Zapríčinila to predstava, ako Linda sedí večer čo večer v bezpečí svojho bytu a čaká, až sa v nej ujme manželova spermia.

„Podarilo sa?“ opýtala sa neutrálne.

„Som už v dvadsiatom ôsmom týždni tehotenstva. Aj keď zatiaľ to až tak nevidieť.“

„To je úžasná správa. Aj moja sestra je tehotná. Je ako guľa. Mám pocit, že už každú chvíľu bude rodiť,“ reagovala necitlivo Paula.

„Vážne? A kedy má termín?“ sršala nadšením Linda.

„Neviem presne, asi na budúci mesiac.“

„Chápem,“ odvetila Linda bez ďalšieho vŕtania sa v téme a obrátila list.

„Zistila si si už niečo o tej vražde, čo som ti ráno spomínala?“

„Nie. Ja som dnes zatiaľ len zákerne pripravila chudáka majiteľa deväťročného auta o časť peňazí na jeho opravu. Nič iné okrem krátkeho telefonátu s tebou som už nestihla.“

„Takže ti to v skratke zhrniem. Adam Hanzelka je žurnalista. Pracoval v mestských novinách. Chvíľu robil aj na ozajstných kauzách ako investigatívny publicista a vtedy sa dal dokopy s Norou Sivákovou, čiže zavraždenou. Ale dlho im to nevydržalo a ona čoskoro prešla do iných novín. Potom sa zoznámil s Alicou. Bol do nej zaľúbený až po uši. Vzali sa a narodili sa im deti. Dokonalá idylka, ale dlho nevydržala. Adam začal mať problémy s mafiou, do ktorej pri svojej práci neraz zabŕdol. Zopárkrát sa vyhrážali jemu aj Alici, tak radšej odišiel do mestských novín. Za málo peňazí málo muziky, ako sa zvykne hovoriť. Zatiaľ ma stíhaš sledovať?“ opýtala sa Linda a odpila si z kávy.

„Myslím, že áno,“ prisvedčila Paula a zahľadela sa na šálku v jej ruke.

„Bezkofeínová. Odvykám si postupne. Ale tebe som objednala pravú kávu,“ poznamenala Linda a pokračovala: „Problémy boli ako-tak zažehnané, kým do nudných mestských novín neprišla pracovať, čuduj sa svete, Nora Siváková. Za tri mesiace obrátila Adamovi a jeho rodine život hore nohami. A čoskoro skončila s prestrelenou hlavou vo svojom dome. Vo svojej posteli.“

„To sa občas stáva,“ pošepkala Paula a vzdychla.

„Viem, čo si myslíš. Presne to si myslia aj policajti. Že Adam sa s tou kolegyňou zaplietol a potom, čo mu rozvrátila rodinu, ju z pomsty zavraždil.“

„Znie to logicky,“ súhlasne prikývla Paula a napila sa kávy plnej kofeínu.

„Lenže Adam s ňou už dávno nič nemal.“

„Chceš povedať, že polícia zadržala nevinného?“

„Zadržali ho len na základe nepriamych dôkazov. Lebo jeho svokrovi pred časom niekto ukradol rovnakú pušku. Som presvedčená, že skutočný vrah je stále na slobode.“

Paula sa na okamih zamyslela, potom sa zhlboka nadýchla a napokon sa opýtala:

„Linda, prečo to hovoríš mne a nie kriminalistom?“

„Hovorila som im to, no neveria mi. Veď vieš, ako to chodí.“

„Ja s tým ale nič nezmôžem. Bez ohľadu na to, či máš, alebo nemáš pravdu.“

„A nemohla by si mi s tým aspoň trocha pomôcť?“

Paula sa práve chystala napiť, ale okamžite položila šálku späť na sklenený stôl.

„Ja?!“ zvolala dostatočne hlasno na to, aby vzbudila záujem všetkých hostí komornej kaviarne.

„No asi si už jediná, kto mi ešte môže pomôcť dokázať, že mám pravdu. A v tomto požehnanom stave, budem pomoc potrebovať.“

„To, že som schopná zapliesť sa do akéhokoľvek nebezpečenstva, ešte neznamená, že ti viem pomôcť, Linda. Keď profesionálny tím detektívov a technikov ukázal prstom na tvojho spolužiaka, tak na to predsa musel mať dobrý dôvod.“

„Urobili obrovskú chybu!“ namietla Linda a po chvíli odmlky dodala: „Jej suseda ich vraj počula hádať sa pred domom. Nejaká babička. Vraj bez zaváhania identifikovala Adama.“

„Chápem, že tomu neveríš. Môjho kamaráta tiež podozrievali z vraždy a ani ja som tomu neverila. Ale vysvetlilo sa to po druhom či treťom výsluchu. Toto sa mi nejako nezdá, Linda. Kto na tom vlastne pracuje?“ zaujímala sa Paula.

Linda si napravila do konského chvosta zviazané svetlohnedé vlasy.

„To je vlastne ten hlavný dôvod, prečo som ťa oslovila. Na prípade robí tvoj Tibor,“ oznámila s pohľadom upretým na jeden z obrazov na stene.

Paula vypúlila oči.

„Kto?!“ zarevala a znova prebrala kaviareň z letargie. Tentoraz už vzbudila pozornosť aj apatického čašníka za barom.

„Tibor Kinský.“

„Tak to je vylúčené. Na to zabudni, Linda. Neplánujem sa s ním už v tomto živote vidieť. A nezmení to ani desať neprávom uväznených tvojich spolužiakov!“

3

Premávka hlavného mesta konečne utíchla, pustá ulica zívala prázdnotou. Pouličné lampy ju pretínali žltým nevábnym svetlom. Paula kráčala Závadskou ulicou v Rači s malou športovou taškou prehodenou cez rameno. Vracala sa domov z tréningu. Opäť začala cvičiť aikido. Aspoň čiastočne tým odbúravala nahromadené napätie. Zastala a chvíľu len tak dýchala čerstvý vzduch. Vôbec sa jej nechcelo ísť domov. Všetko tam na ňu odrazu pôsobilo zvláštne. Okolo nej zúril baby boom a jej biologické hodiny v poslednom čase tikali tak hlasno, že bez problémov prehlušili aj refrén skladby Smells like teen spirit od Nirvany, ktorá včera večer búšila z reproduktorov veže a robila jej spoločnosť pri poháriku bieleho vína. Ten tikot začula aj Linda Kelemenová, keď spolu pred vyše dvadsiatimi štyrmi hodinami popíjali kávu a rýchlo pred ňou prestala ospevovať svoje tehotenstvo.

Paula sa cítila, akoby sa ocitla na opustenom ostrove života. Predurčená zostarnúť sama. Presne tak teraz vnímala svoje smerovanie. Niekedy mala pocit, že všetci tí mudrlanti, čo ju ustavične poučovali, a vždy vedeli lepšie ako ona, čo je pre ňu dobré, mali vlastne pravdu. A ten pocit sa neustále zintenzívňoval. Dôvodov bolo samozrejme viac. Prípady, ktoré riešila pre poisťovňu, sa jej zlievali do jedného. Popravde, už si ani nepamätala, na čom pracovala minulý týždeň. Zato vražda Nory Sivákovej jej neschádzala z mysle.

Podľa Lindy by manželka jej nespravodlivo obvineného kamaráta dokázala slušne zaplatiť za dôkaz o nevine otca svojich detí. V duchu si položila otázku: Čo ak by vďaka tomu začali detektívne agentúry Paulu oslovovať samy, aby pre ne pracovala? Predsa len, mohla by poisťovni vrátiť čipovú kartu a žiť si ako predtým. Aj keď ani to nebola bohvieaká predstava. Nedávna minulosť Paule veľa radosti nepriniesla. Iba samé starosti. Aj to bol dôvod, prečo si hľadala stále zamestnanie bez rizika. Lenže jej očakávania sa ani v novom zamestnaní akosi nenapĺňali.

V akomsi časopise čítala článok o ľuďoch, ktorí po mnohých rokoch v zamestnaní vyhoreli. Paula na sebe pozorovala podobné príznaky od začiatku pracovného pomeru. Myšlienkami bola ustavične inde. Odkedy sa začala zamýšľať nad tou prekliatou vraždou, pohltilo ju to. Žiadna iná práca jej už nedávala zmysel.

Linda zostrojila takmer dokonalý plán. Ťahať prostredníctvom Pauly informácie z detektíva, ktorý prípad vyšetroval. Z Tibora Kinského. Paula mala byť lákavou návnadou. Pre muža, s ktorým kedysi niečo mala. Ani sama to niečo nedokázala presne pomenovať. Dvakrát sa spolu vyspali. Možno by sa niekomu mohlo zdať, že spontánne.

Paula práve teraz nemala žiadneho partnera a za určitých okolností by ani nemala nič proti tomu, sa s niekým spontánne vyspať. Ak by išlo o primerane inteligentného, celkom vtipného a dostatočne atraktívneho muža. Takí ju však zďaleka obchádzali. Musela si chtiac-nechtiac priznať, že posledným takým bol práve Tibor. A s ním sa Paula ani náhodou nevyspala spontánne.

Prvý raz boli ešte kolegami na kriminálke a Paula bola doňho už pol roka tajne zaľúbená. Neutíchajúca túžba a alkohol na rozlúčkovej oslave ich šéfa ju zaviedli rovno do Tiborovej postele. To bolo všetko. V podstate si to na druhý deň ani nepamätala. Potom sa niekoľko rokov nevideli.

Druhý raz možno išlo o niečo viac. Ale ako sa neskôr ukázalo, zasa to bolo len jednostranné. Potrebovala vtedy osobného strážcu a Tibor u nej pri tej príležitosti pár dní býval. To milovanie si Paula starostlivo naplánovala a verila, že bude nádherné. Skončilo požiarom. Doslova. Dva dni po výmene jej zhorených dverí sa Tibor vrátil k mladej študentke, ktorá ho predtým opustila, ale zrazu si ten rozchod rozmyslela.

Nikdy! Paula sa už nikdy nestretne s Tiborom Kinským. Nikdy. Nikdy. Nikdy.

Len čo sa Paula doma vyzula a odkopla do kúta staré tenisky, zapla vežu. Bytom sa niesla drsná rocková hudba. Nirvana. Potom neisto zapla počítač, pripojila sa na internet a do vyhľadávača zadala meno Adam Hanzelka.

Ďalší pracovný deň sa skončil a nerozhodná Paula sa ponáhľala na stretnutie. Linda na ňu tentoraz čakala pri šálke bezkofeínovej kávy sotva desať minút. Paula si prisadla a spojila si ruky.

„Linda, čo si vlastne o tom nápade myslí tvoj manžel? Chodil predsa na tú istú školu, takže sa poznajú, však?“ vyzvedala.

Linda, tentoraz v inom, ale rovnako nenápadnom kostýme, opäť pripomínala sivú myš. Paule sa zdalo, že sa pod ním už konečne začalo rysovať tehotenské bruško.

„Ani sa nepýtaj. Je z toho na nervy. Len neviem, či viac kvôli môjmu tehotenstvu, alebo preto, že žiarli.“

„Hovorila si, že manželka toho novinára by si rada najala niekoho, kto by dokázal, že jej muž je nevinný?“ opýtala sa Paula tlmene.

Linda sa víťazoslávne usmiala.

„Vedela som, že ti chýba skutočná práca. Niečo, kde budeš zasa pociťovať adrenalín. Si dosť skúsená na to, aby si ten prípad dokázala vyriešiť aj bez detektíva, ktorý na ňom pracuje. Jednoducho sa stretu s Tiborom vyhneš.“

„Pýtam sa čisto hypoteticky,“ zamrmlala Paula.

„Myslím, že áno.“

„Myslíš?! Tak ja mám riskovať konfrontáciu s chlapom, ktorého už nikdy nechcem vidieť a ty myslíš?“ vychrlila zo seba Paula sčasti prekvapene a sčasti nahnevane.

Nasledovala krátka chvíľka ticha, počas ktorej Paula pochopila, ako sa veci majú.

„Takže ona o tejto tvojej aktivite ani len netuší. Však mám pravdu, Linda?“

„Pokúšala som sa s ňou skontaktovať, ale myslí si, že aj ja som s Adamom niečo mala.“

„A mala?“ opýtala sa Paula, aj keď si to nevedela dosť dobre predstaviť. Sivá myš a nevera, tomu bolo ťažké uveriť. Lenže niečo za tým muselo byť.

„Nič som s ním nemala,“ odvrkla Linda.

„Ani kedysi?“

„Išlo o platonickú lásku.“

Paula si ju premerala skúmavým pohľadom.

„O akom časovom úseku sa tu bavíme, čo sa vašej, alebo lepšie povedané tvojej, platonickej lásky týka, Linda?“

Linda sa zahniezdila na stoličke. Jej sivastú pokožku zaplavila sýta červeň. Sivá myš sa razom premenila na plameniaka.

„S Adamom sme si spolu párkrát vyšli na kávu a do kina. No nič viac. Skončilo to skôr, ako to začalo. Potom som išla raz na rande s iným chlapcom zo školy a zvyšok príbehu už poznáš.“

„Takže ak tomu správne rozumiem… Od prvého rande s tvojím manželom uplynulo minimálne desaťročie. A ty si po celý ten čas zaľúbená do niekoho, s kým si pred ním bola párkrát na káve a v kine?“

„Prestaň! Nechcem o tom hovoriť. Vráťme sa radšej k téme,“ bránila sa Linda s pohľadom upretým na dlážku.

Ohromená Paula ju dlho pozorovala.

„Dobre, ako chceš. Takže, kto by mi teda zaplatil, keby som sa v tom čisto teoreticky začala vŕtať? Pretože mne sa zdá, že pani Hanzelková svojmu manželovi už neverí. A asi už ani nechce byť pani Hanzelkovou,“ reagovala zamyslene.

Linda vycítila, kam tým Paula mieri.

„No ja určite nie! Minula som celé naše úspory, keď som sa snažila otehotnieť. Tie podporné lieky stoja neskutočné prachy. Chudákovi Filipovi potom už nezostalo ani na cestu za bratom do Austrálie. Ale ja by som sa v požehnanom stave bála cestovať, a čo sa má čo túlať po svete bezo mňa. Vždy sme predsa všade chodili spolu,“ uškrnula sa a keď sa ubezpečila, že pôsobí dostatočne presvedčivo, tak pokračovala:

„Možno keby si sa ty, ako nezaujatá osoba s Alicou porozprávala...“ začala, no nestihla dokončiť myšlienku stále v tvári červená Linda.

„Tak čo? Hodila by sa mi okolo krku a prosila by ma, aby som vrátila ich životy do starých koľají? Linda, niektoré hodnoty keď raz zmiznú, už sa jednoducho nedajú vrátiť späť. Patrí medzi ne napríklad dôvera.“

Chvíľu sa navzájom mlčky pozorovali, potom Linda dopila svoju bezkofeínovú kávu a vyštekla:

„Majú predsa dve deti!“

Rovnaký čašník ako pred dvoma dňami, sa dnes strhol na výkrik druhej z dvoch tridsiatničiek sediacich vzadu pri stene. Spolu s ním sa strhli aj všetci ostatní v kaviarni, okrem Pauly.

Z malých čiernych reproduktorov zavesených v rohoch steny vychádzali tóny piesne – Black hole sun – od Soundgarden. Paula sa započúvala do dobre známeho textu.

„Haló! Si tu ešte? Hovorím, že Alica a Adam majú spoločné deti a tie čoskoro budú v puberte. Som si istá, že ak by sa ti podarilo dokázať jeho nevinu, časom by to spolu prekonali. Skús za ňou zájsť a porozprávať sa o tom s ňou.“

Paula sa zamračila.

„Ja mám za ňou zájsť?“

„To zvládneš, Paula. Len musíš zistiť, kde teraz býva. Odsťahovala sa vraj k otcovi a telefón, na ktorý som mala číslo, si vypla.“

Paula ju prepichla pohľadom.

Koniec ukážky