Mara Stanková

LottiNElásky

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Mara Stanková 2017
© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2017
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Cover © Marenčin Media, 2017
Design © Marta Blehová, 2017
Jazyková úprava Zuzana Šmatláková
647. publikácia, 1. vydanie
ISBN 978-80-569-876-7 (viaz.)
ISBN 978-80-8114-877-4 (ePDF)
ISBN 978-80-8114-878-1 (ePub)

In the sunshine of your love

Sedela na posteli, rukami si objímala nohy a pozerala sa naňho, ako spí. Ležal pokojne, ako keby v tej posteli práve neprebiehala atómová vojna. Pravidelne vydychoval a v tvári sa mu zračila taká vyrovnanosť, o akej sa jej nemohlo ani snívať. To ju ešte viac rozrušilo. Trikrát sa snažila zobudiť ho, ale nedal sa. V mysli sa jej úplne zreteľne vynoril obraz:

Sedel na zemi vo svojom prázdnom byte, jeho bývalá priateľka odišla a on nevedel, čo ďalej. Tupo sa pozeral pred seba a želal si, aby nikdy v živote nespoznal žiadnu ženu. Odmietal ešte niekedy v živote hrať hru na pravú lásku. Vedel, že je to istá prehra. Bol strapatý a stratený. Vedľa seba mal opretú gitaru, ale prázdno, ktoré po nej zostalo, bolo také hluché, že nedokázal zahrať ani Prší, prší, a nie to ešte vymyslieť novú skladbu. Listoval si Blakeovými básňami, až prelistoval celý svet. Potom ho aj preklial. Hypnotizoval tie verše. Realita, ktorú odmietal akceptovať, sa mu zlievala s obrazmi cudzej predstavivosti a nijako nedokázal pomenovať to, čo sa mu práve deje. Ešte raz si potiahol z jointu, ale sám nevedel, či to pomáha alebo to všetko len zhoršuje. Uprene sa pozeral na tú istú stranu, už dobrú pol hodinu sa sústredil na jednu jedinú báseň. Keď ho začali bolieť oči, položil knihu na zem a na chvíľu vypol. Zaklonil hlavu a zatvoril oči. Zalialo ho jasnozelené svetlo a pocítil neskutočnú odovzdanosť voči všetkému. Akoby mu jeho život napísal niekto iný a jeho to v tomto okamihu tešilo. Nedokázal vymyslieť, čo ďalej, a necítil absolútne nič, takže bol tomu niekomu veľmi vďačný. Oči mu oťažievali. Keď ich otvoril, uvidel ženu vychádzať z knihy. Bola vysoká a jej vlasy v tme svietili.

Tieto okamihy poznala veľmi dobre. V istom období ich mávala pravidelne, niekoľkokrát do mesiaca. Nedokázala spať. Mala husiu kožu a celá sa triasla. Chcela kričať, ale nedokázala vydať ani jeden jediný vzlyk. Vždy ju ovládlo vedomie, že nič nemá zmysel, že sem nepatrí, že je to celé napiču, že nech sa akokoľvek snaží, nič sa nezmení. Nesúviselo to len so vzťahom, v ktorom žila. Išlo o prácu, o mesto, o dobu, o geografickú polohu. Všetko akosi nesedelo. A ona si to bolestne uvedomovala. Nemala vo zvyku obviňovať zo svojich sračiek iných ľudí, výchova ju niekoľkokrát denne utvrdzovala v tom, že za všetko si môže sama. Obviňovať iných vlastne ani vôbec nemohla, lebo keď sa rozhodla za niekým vyjsť z knihy a žiť chvíľu normálny život, bolo to len jej rozhodnutie. Bola to jej forma rúhania a protestu. Sedieť strapatá v cudzej posteli, oblečená v čiernej nočnej košeli, to sa jej stávalo asi tak na každej päťdesiatej strane. Nesúvisí to s jej ľahkovernosťou ani s problematikou „toho pravého“. Ona bola verná. Ale len láske. Ľudia si to nezaslúžili. Veľmi dobre si pamätala, ako sa naňho pozerala spoza Blakeovej básne a cítila, že ju potrebuje ako poéziu.

Potreboval, to bola pravda. Odkedy vystúpila z knihy, neustále ju mal pri sebe. Ako bábiku. Ako milenku. Ako upratovačku. Ako klauna. Ako radcu. Ako najlepšieho priateľa. Ako sponzora. Ako sestru. Ako lekára. Právnika. Učiteľa. Taxikára. Barmana. Poslucháča. Dokázal si ju dosadiť za všetky neznáme vo svojom živote a ona tam podozrivo dobre zapadla. Ako všetky ženské postavy, ktoré si vymyslíte s účelom, aby dobre zapadali. Lenže aj nožíku sa po čase máli krájať len chlieb. Jeho ambície narastajú. Ako rád by si bodol do niečoho živého a prevzal na seba úlohu aktanta. A tak, hoci zastávala množstvo funkcií v jeho živote a urobila z beznádeje nádej, chcela viac. A to viac bolo zamknuté v tajnej komnate. Za strachom. Za obavami. Za klamstvami. Za skúsenosťou. Za pravdou. Za realitou. Za časom. Za všetkým, čo vždy príde s cieľom zničiť niečo pekné. Lebo sa bál. Nechcel navýšiť stávky. Nechcel sa otvoriť. Nechcel jej rozumieť a nechcel, aby ona rozumela jemu. To, čo chcel, dostal. Ostatne, ako vždy. Ona to už dobre poznala, stávalo sa to na každej šesťdesiatej ôsmej strane.

Či chcela, alebo nie, zakaždým sa ocitla v cudzej posteli. Hoci do nej vliezala s cieľom zaplniť čiernu prázdnotu vo svojom vnútri, efekt bol úplne opačný. Nemohla spávať. Prestala jedávať. Hoci chcela, aby to teraz bolo iné, opakovala svoje vzorce, ako vzorná literárna postava. Lotta bola na to stvorená. A tak sa znovu ocitla v situácii, ktorú odmietala, nenávidela a zároveň ju už poznala a bola s ňou zmierená. Sedela v jeho posteli, objímala si nohy a verila, že sa raz z tohto rámca vymaní. Ale, bohužiaľ, ako väčšinu vecí vo svojom živote, nedokázala ovplyvniť ani túto situáciu. Hoci vyzerala ako protagonistka s tvrdou hlavou, každý jej čin závisel od niekoho iného. Od toho, kto ju napísal. Lenže ona už nedokázala ísť týmto spôsobom ďalej. A keďže nemala kapacitu na to, aby zaútočila, postačil jej útek. Rozdiel bola jediná samohláska. So slzami vo vymyslených očiach sa potichu zdvihla z jeho postele. Nedala mu bozk na zarastené líce, hoci to bolo líce, ktoré milovala najviac zo všetkého. Ani ho nepohladila. Ani ho neprikryla, aby mu nebola zima. Nezobrala si ani jeden z darčekov, ktoré jej dal. Dokonca sa ani neobliekla. Utiekla v čiernom negližé so strapatými vlasmi. Vrátila sa do knihy a verila, že jej niekto konečne napíše iný osud.

Sedel na zemi vo svojom prázdnom byte, ona bola preč a on nevedel, čo ďalej. Tupo sa pozeral pred seba a želal si, aby nikdy v živote nespoznal žiadnu ženu. Vedľa seba mal opretú gitaru, ale prázdno, ktoré po nej zostalo, bolo také hluché, že nedokázal zahrať ani Prší, prší, a nie to ešte vymyslieť novú skladbu. Skladbu s jej menom, ktorú jej sľuboval od momentu, ako ju spoznal. Listoval si Blakeovými básňami a preklínal celý svet. Hypnotizoval tie verše. Realita, ktorú odmietal akceptovať, sa mu zlievala s cudzími básnickými obrazmi a nedokázal pomenovať, čo sa práve deje. Ešte si potiahol z jointu, ale sám nevedel, či to pomáha alebo to všetko len zhoršuje. Uprene sa pozeral na tú istú stranu, už dobrú pol hodinu na jednu jedinú báseň. Keď ho začali bolieť oči, položil knihu na zem a na chvíľu vypol. Zaklonil hlavu a zatvoril oči. Veľmi ju chcel vidieť vychádzať z knihy. Ale ona stála na druhej strane a čakala, čo bude. Nie je isté, či to bolo v nej alebo jej to niekto časom napísal na telo, ale dvakrát do tej istej rieky nevstupovala. On to ale nevedel. Bolo nad ránom, slnko sa práve chystalo vyjsť. Pouličné lampy pomaly zaspávali. On vedel, že s ňou čoskoro bude. Že jej dá všetko, čo má. Že jej dá svoje oči, myšlienky, ruky, vlasy, zuby, slzy, krv, sliny, semeno. Čakal príliš dlho, kým sa ocitol tam, kde mal byť. Trvá veľmi dlho, kým človek zistí, že začiatkov prežije niekoľko a môžu byť navlas rovnaké. Lenže koniec je len jeden. Prišiel za ňou a pripili si na zdravie na druhej strane knihy in the sunshine of their love.

Zlovestná bábkoherečka

Nepozeraj sa jej do očí. Nepobozkaj ju na líce, keď sa stebou lúči. Nedovoľ jej stáť blízko teba. Ona vie, čo robiť. Je ti bližšie, ako ti kto kedy bol. Ona je tak blízko. Tak blízko ako more na tvojej koži vlete vGrécku. Znenáviď ju! Ona ti nepomôže ztvojich nálad. Nemiluj ju. Nenáviď ju, aj keďtvoj splín je sivší ako nebesá nad Londýnom ahlbší ako Mariánska priekopa. Nečítaj knihy, ktoré ti dala, hoci sú to najlepšie knihy, ktoré boli napísané. Nespievaj si pesničku, ktorú ti ona spievala pred spaním, keď ti zapletala vlasy do vrkočov. Opäť ti je blízka, taká blízka ako chladný vzduch na tvojej zraniteľnej mramorovej pokožke. Soľ tej vody cítiš vkončekoch vlasov ana bruškách prstov. Vieš, že je to voda, zktorej si vzišla, ale je to aj voda, vktorej zájdeš, keď nadíde ten čas. Opierať sa ozábradlie, ktoré sa už-už zrúti, nie je návod na prežitie, je to skôr presný opak. Snaha zachytiť sa toho, čo je už takmer neexistujúce. Potreba blízkosti ťa ovláda, všetko robíš len preto, aby si nebola sama.

Sedíš pri stole vjednej zluxusnejších reštaurácií. Konečne si sa sem dostala. Čakáš na ňu. Si tu sama, apráveto nenávidíš zo všetkého najviac. Byť sama. Aona ťa nechá samu. Dobre vie, že na ňu čakáš už päť minút, pretože, ako sa vraví: prísť načas je neskoro, prísť opäť minút skôr je načas. Pre ňu ale nie. Ona má vlastné pravidlá. Všetky tie výsady ašpeciálne pravidlá má ale len preto, že jej ich ty sama dávaš. Umožňuješ jej ovládať ťa, lebo ty sa nikdy nebudeš vedieť ovládať. Potrebuješ bábkoherca, ktorý bude poťahovať šnúrkami tvojich rúk, nôh, myšlienok akrku. Obliekla si sa tak, ako to len ty vieš. Extravagantne, no vkusne. Módne, no nie ako všetci ostatní. Prichádza. Snažíš sa presvedčiť samu seba, že na nej nič nie je. Že je to taká obyčajná husička. Ale sama vieš, že to nie je pravda. Hovoríš si– je bežná, nenápadná; to ty si hviezda prvého rangu. Aaj si. Si krásna. Si múdra. Ale je ti to na hovno. Apreto tu sedíš. Podľahla si jej astratila si všetko, čo ti je drahé. Zostal ti len tvoj štýl atvoj šarm. Za tie si však chlieb nekúpiš. Presne tak, ako si ho nekúpiš za tú akože-lásku, ktorú ti ponúka človek, ktorý na teba čaká doma.

Príde ktebe, podá ti ruku aty vstaneš, dotkneš sa jej ruky aletmo ju pobozkáš na obe líca. Ona sa začne smiať. Ten pichľavý smiech ťa núti sklopiť zrak, atyvidíš svoje topánky. Jedna je čierna. Druhá červená.

Hlboké skaly avysoké nebo ťa obklopujú zkaždej strany. Svieti tu tma. Je tu zima aneprívetivo. Vieš, že sa stadiaľto musíš čím skôr dostať. Bežíš. Bežíš. Po určitom čase máš pocit, že beháš dokolečka dokola. Ako škrečok vumelohmotnom kolese.

Škriabeš sa na vrchol hory holej ako hlava skinheada. Nevieš prečo. Ale vieš, že musíš. Počas cesty na vrchol za tebou priletí bocian. Je viac čierny ako biely amá krvavočervený dlhočizný zobák. Bociany máš odjakživa veľmi rada, no tvoja paranoja ťa tu ateraz núti nenávidieť ho. Nenávistne naňho pozeráš. On je však stále pri tebe. Je to tvoj nový spoločník na ceste kživotu.

Zrazu sa zobudíš, vybehneš zo svojej izby, zletíš dolu schodmi, vo vašej knižnici nájdeš starodávny snár so zažltnutými docapkanými stránkami, kde pod heslom bocian prečítaš– pozor na pasce anástrahy okolo seba, intrigy. Zasmeješ sa núteným smiechom atváriš sa, že tomu ani za mak neveríš. Že okolo teba žiadne pasce nie sú aslovu „intriga“ vlastne ani nerozumieš.

Spomenieš si však na svoj život. Na rodinných príslušníkov, ktorí poznajú tvoje číslo, len ak niečo potrebujú. Na priateľa, ktorému si dobrá len na jednu vec, ktorá okolo romantiky ani nebežala. Na známych, ktorí sa radšej opijú sami než stebou. Na kamarátky, ktoré ťa poznajú len vtedy, keď už nikoho iného nemajú. Na svoju životnú lásku, ktorá zabudla nielen na to, kde bývaš, ale aj aké máš číslo mobilu, topánok, podprsenky aj to, ako vyzeráš. Ana toho sprostého bociana! Dýchaj. Vytvor si vlastný plán hry. Lebo je to hra, amôžeš to popierať, ako veľmi chceš. Stačí ti pár ťahov, aby si sa dostala do sedla. Ale chceš sa doň vôbec dostať?

Potom klasika. Teplá voda scitrónom. Polhodinový beh. Sprcha. Grep. Biely jogurt. Mätový čaj. Pár stránok ztoho najlepšieho, čo kedy Gogoľ napísal. Tam si každý čitateľ môže doplniť, čo chce. Česanie. Obliekanie. Dvakrát strieknuť parfum za uši araz do vlasov. Dior. Diár. Toľko vecí!

Cez obed obed. Opäť sňou. Veď ste kamarátky. Anajlepšie, ako si to chcela. Rizoto. Latté. Len tak sa presúvaš medzi severným ajužným pólom, medzi láskou aprázdnotou, medzi životom atým, čo sa ti každý deň deje. Ani ryba. Ani rak. Ani živá. Ani mŕtva. Ty. Večer. Kontrola mailov. Sprcha. Bozk. Komu? Aký? Azáleží na tom? Je to bozk aje to posledná vec, ktorú spravíš pred spaním. Aj keby si pobozkala svoju mačku, aj keby to bol tvoj manžel, aj keby to bol tvoj zomierajúci strýko. Je tu niekto, komu môžeš pred spaním venovať bozk, ato tvojmu nezmyselnému dňu dáva aký-taký význam. Tak to vidíš.

Koľkí ti už povedali, že na tebe videli len oči. Ty si oči. Synekdocha pars pro toto. Tie zelené oči. Iba oči, veď to je nehorázne. Preto ťa nazvali umelkyňou, lebo zteba zostali len oči. Zlé azelené. Doširoka otvorené. Oči, ktoré pozorujú tak isto, ako sú pozorované. Oči, ktoré sa tak boja, ako aj znervózňujú okolie. Oči, ktoré vidia len to, čo chcú, aoči, ktoré sú zároveň slepé aignorantské voči tomu, čo sa im nepáči. Oči, zvonka zelené azvnútra čierne.

Sedela si vo vode, oblečená včiernych šifónových šatách, vnajkrajších, aké vôbec máš. Priliehavý čierny korzet zjemnej čipky, ktorý vyvoláva naliehavé pocity apredstavy, aveľká šifónová sukňa zasi desiatich vrstiev. Mala si naondulované vlasy, krvavočervené peryinechty. Poškrabala si sa pravou rukou dva razy za pravým uchom, nasadila začudovaný výraz číslo osem, chytila knihu ačítala. Vždy vo vani čítaš. Hoci– nie vždy oblečená. Túto knihu čítaš už asi stýkrát, auž ju pomaly vieš naspamäť. Nikdy ťa neomrzí, lebo je ešte pomätenejšia ako tvoj vlastný osud. Vpravej ruke držíš knihu aľavou siahneš von zvane, aby si nahmatala fľašu červeného. Keď ju po úvodných problémoch nájdeš, poriadne si znej uhneš apokračuješ tam, kde si skončila. Hu! Hu, vždy musíš byť mimo seba, aby si sa vyrovnala spravdou. Apravda na dnešný deň je– hu, že si sama. Hu – úúúplne sama. Ani tá hnusná mrcha mucha mäsiarka ťa už neotravuje. Keď vraciaš fľašu na zem, ťukneš jej dnom očierne dlaždice aspodok fľaše sa vokamihu rozletí na márne kúsky ako tvoje šťastie. Vtvojom chorom mozgu ti nenapadne nič lepšie než dopiť, čo sa dá. Zrazu zacítiš sklo. Vústach. Vkrku. Už je vcelom krvnom obehu. Tvoje srdce je jeden veľký črep. Nie. Ty si jeden veľký črep. Hoci na prvý pohľad pekný aučesaný.

Opäť sa preberieš, mierne zakašleš, vypľuješ trošku krvi, nejaké to skielko, aspíš ďalej. Všetko sa opakuje. Bežíš. Utekáš pred ním. Je to ťažké, keďže on letí. Amáš pocit, akoby si bežala po tých črepoch, ktoré si vykašľala. Ktoré si ty. Les, skaly, hora abocian. Už tam nie je sám. Ale sčiernym mačaťom. Mačiatka máš predsa tak rada! Pozor na neúprimných afalošných ľudí vôkol teba! Začínaš mať pocit, že snáre vôbec nevedia, čo to vlastne hovoria. Kde by si ty vôbec mohla naraziť na neúprimných ľudí? Vtomto svete?

Nenávidím ľudí, povedala si mu tesne po tom. Akoby sa nechumelilo, pohladil ťa po vlasoch, pobozkal na čelo, pohryzol do lalôčiku pravého ucha aboli ste tam, kde predtým. Spotení, zvláštne pokojní ašťastní.

On sa na teba pozrie zo svojej božskej výšiny, raz či dvakrát zažmurká, zhlboka sa nadýchne avyhlási– TY nie si odľud, láska.

Aste tam, kde ste boli.