Přeložila Jana Zoubková

DIE FRAU AUF DER TREPPE

Copyright © 2014 by Diogenes Verlag AG, Zürich

Translation © Jana Zoubková, 2026

ISBN 978-80-207-2355-0

První díl

1

Možná ten obraz jednoho dne uvidíte. Dlouho ztracený se náhle vynořil – všechny galerie ho budou chtít vystavit. Karl Schwind je v současnosti prostě celosvětově nejproslulejší a nejdražší malíř. Když slavil sedmdesátiny, psalo se o něm ve všech novinách a mluvilo na všech kanálech. Nicméně jsem se musel dlouho dívat, než jsem ve starém muži rozpoznal mladého Schwinda.

Obraz jsem poznal okamžitě. Vstoupil jsem do poslední dvorany Art Gallery a tam obraz visel, zapůsobil na mě stejně jako tenkrát, když jsem vešel do salónu Gundlachova domu a obraz spatřil poprvé.

Žena schází ze schodů. Pravá noha stoupá na poslední schod, levá se ještě dotýká stupně nad ním, ale už se připravuje k dalšímu kroku. Žena je nahá, tělo má bledé, ohanbí a vlasy jsou blond, vlasy se lesknou ve světle. Nahá, bledá, blond – před šedozeleným pozadím rozostřených schodů a stěn kráčí s plavnou lehkostí vstříc pozorovateli. Zároveň je se svýma dlouhýma nohama, plnými oblými boky a pevnými prsy smyslně hmotná.

Pomalu jsem šel k obrazu. Byl jsem v rozpacích, i to bylo stejné jako tenkrát. Tenkrát jsem byl v rozpacích, protože ta žena seděla předchozího dne proti mně v kanceláři v džínech, tričku a saku, a teď mi šla nahá vstříc. Nyní jsem byl v rozpacích, protože mi obraz připomněl, co se tenkrát stalo, do čeho jsem se pustil a co jsem brzy nato vymazal z paměti.

„Žena na schodech“ stálo na popisku vedle obrazu a že je dílo zapůjčené. Vyhledal jsem kurátora a zeptal se ho, kdo obraz galerii zapůjčil. Řekl mi, že jméno nesmí prozradit. Já mu řekl, že tu ženu z obrazu i majitele obrazu znám a že ho můžu ujistit, že nastane spor o vlastnictví obrazu. Nakrčil čelo, ale trval na tom, že jméno prozradit nesmí.

2

Zpáteční let do Frankfurtu jsem si rezervoval na čtvrtek odpoledne. Jednání v Sydney se uzavřelo už ve středu dopoledne a mohl jsem si rezervaci změnit na středeční odpoledne. Ale chtěl jsem zbytek dne strávit v Botanické zahradě.

Měl jsem v úmyslu se tam naobědvat, lehnout si do trávy a večer jít do Opery na Carmen. Mám rád Botanickou zahradu, na severu sousedí s katedrálou a na jihu s Operou. Právě v ní se nachází Art Gallery a konzervatoř a z kopců se otevírá pohled na záliv. V areálu zahrady je okrsek palem, růží a bylin, jsou tam rybníky, altány, sochy a mnoho travnaté plochy se starými stromy, prarodiči s vnoučaty, ženami a muži se psy, piknikujícími skupinkami, milenci, čtenáři a spícími lidmi. Na terase restaurace uprostřed Botanické zahrady se zastavil čas – staré kovové sloupy, staré kovové zábradlí, výhled do stromoví s netopýry a na kašnu s ptáky s barevným peřím a dlouhými zahnutými zobáky.

Objednal jsem si jídlo a zavolal kolegovi. On připravoval fúzi podniků z australské strany, já z německé. Jak to u takových fúzí bývá, byli jsme partneři i protivníci zároveň. Ale byli jsme zhruba stejně staří, oba senioři v jedné z posledních velkých advokátních kanceláří, které dosud nepřevzali Američani nebo Angličani, oba vdovci a dobře jsme spolu vycházeli. Zeptal jsem se na detektivní kancelář, kterou jeho firma používá, a on mi dal kontakt.

„Nějaký problém, se kterým bychom vám mohli být nápomocní?“

„Ne, jen dávná zvědavost, kterou chci uspokojit.“

Zavolal jsem tam. Komu patří obraz Karla Schwinda v Art Gallery Nového Jižního Walesu, zda jisté Ireně Gundlachové, nebo bývalé Gundlachové, a jestli žena toho jména žije v Austrálii. Šéf detektivní kanceláře řekl, že mi to za pár dní zjistí. Nabídl jsem peněžní prémii, když mi to sdělí nazítří ráno. Šéf se zasmál. Buď ty informace zjistí v galerii dnes, nebo to potrvá pár dní, prémie v tom nehraje roli. Ozve se mi.

Potom mi přinesli jídlo, objednal jsem si k němu láhev vína, kterou jsem nemínil vypít, a přece ji vypil. Netopýři se občas probudili, všichni naráz se zašuměním vylétli z větvoví, obletěli stromy a zase se zavěsili na větve a skryli pod křídly. Občas vřískl některý z ptáků u kašny, občas vykřiklo dítě nebo zaštěkal pes nebo ke mně dolehl hovor skupiny Japonců jako cvrlikání ptačího hejna. Někdy byl slyšet jen cvrkot cikád.

Lehl jsem si do trávy na svah pod konzervatoří. V obleku. Ale představa, že pak budu chodit ve zmačkaném, možná i ušpiněném obleku, což by mě jindy vyděsilo, mi byla lhostejná. A bylo mi taky lhostejné, co mě čeká v Německu. Neexistovalo nic, co bych musel udělat, nic, co by se neobešlo beze mě. Ve všem, co bylo přede mnou, jsem byl nahraditelný. Nenahraditelný jsem byl jen u toho, co bylo za mnou.

3

Vlastně jsem nechtěl být advokátem, ale soudcem. Měl jsem odpovídající známku ze státní zkoušky, věděl jsem, že soudce hledají, byl jsem ochoten přestěhovat se tam, kde budu potřeba, a přijímací rozhovor na ministerstvu spravedlnosti jsem pokládal za formalitu. Konal se jednoho odpoledne.

Referent v osobním oddělení byl starý muž s přívětivýma očima. „Maturitu jste složil v sedmnácti, v jednadvaceti první státní zkoušku a ve třiadvaceti druhou – ještě nikdy jsem neměl tak mladého uchazeče a málokdy tak dobrého.“

Byl jsem pyšný na své dobré známky i na své mládí. Ale chtěl jsem vypadat skromně. „Do první třídy jsem šel dřív a změna začátku školního roku nejdřív z jara na podzim a potom znovu z podzimu na jaro mi vynesla dvakrát půlrok.“

Přikývl. „Dva darované půlroky. A další půlrok jste získal, protože jste po prvních státnicích nemusel čekat, nýbrž jste se hned stal referendářem. Máte spoustu času k dobru.“

„Nerozumím…“

„Ne?“ Laskavě na mě pohlédl. „Když příští měsíc začnete, budete soudit druhé dvaačtyřicet let. Budete sedět nahoře a ostatní dole, budete jim naslouchat, mluvit s nimi, někdy se na ně usmějete, ale nakonec shora rozhodnete, kdo je v právu a kdo ne, kdo ztratí svobodu a kdo na svobodě zůstane. Chcete to – čtyřicet dva let sedět nahoře, čtyřicet dva let soudit? Myslíte, že vám to prospěje?“

Nevěděl jsem, co na to říct. Jistěže se mi líbila představa, že budu jako soudce sedět nahoře a spravedlivě jednat s ostatními, spravedlivě o nich rozhodovat. Proč ne čtyřicet dva let?

Zavřel desky, které měl před sebou. „Samozřejmě vás přijmeme, pokud budete opravdu chtít. Ale já vás dnes nepřijmu. Přijďte příští týden, ať vás zaměstná můj nástupce. Nebo přijďte zase za rok a půl, až spotřebujete svůj bonus. Nebo přijďte za pět let, až se seznámíte se světem práva zdola jako advokát nebo právní poradce nebo kriminalista.“

Vstal a já vstal taky, zmatený a neschopný slova jsem se díval, jak si bere ze skříně plášť, dává si ho přes ruku, vyšel jsem s ním z místnosti, šel s ním chodbou a po schodech dolů a nakonec jsem s ním stál před ministerstvem.

„Cítíte ve vzduchu léto? Nebude dlouho trvat a nastanou horké dny a vlahé večery a bouřky z tepla.“ Usmál se. „Bůh vám žehnej.“

Byl jsem uražený. Oni mě nechtějí? Tak já je taky nechci. Advokátem jsem se nestal na radu starého pána, ale navzdory ní. Přestěhoval jsem se do Frankfurtu, nastoupil jsem u Karchingera a Kunzeho, advokátní kanceláře s pěti právníky, kromě advokátní praxe jsem napsal doktorskou práci a po třech letech jsem se stal partnerem. Byl jsem nejmladší partner ve frankfurtské advokátní kanceláři a byl jsem na to pyšný. Karchinger a Kunze byli přátelé ze školy a ze studií. Kunze neměl manželku ani děti, Karchinger byl ženatý se srdečnou Porýňankou a měl syna v mém věku, který měl posléze nastoupit do kanceláře, zatím se probíjel studiem a já ho připravoval na státnice. Naštěstí jsme spolu vycházeli a vycházíme dobře. Dnes je partner senior jako já, a co mu chybí v právní kompetenci, vyrovnává sociální dovedností. Obstaral pro nás důležitá právní zastupování. Dnes máme sedmnáct mladých partnerů a třicet osm zaměstnanců, což je jeho zásluha.

4

V prvních letech jsem dostával kauzy, o které neměli Karchinger a Kunze zájem. Případ malíře, který splnil zadání, dostal za to zaplaceno a nyní se dostal se zadavatelem do sporu, předal zkušený vedoucí kanceláře mně, aniž se Karchingera nebo Kunzeho vůbec ptal.

Třicátník Karl Schwind nepřišel sám, doprovázela ho žena kolem dvaceti. Zatímco on s rozcuchanými vlasy a kalhotami s laclem zapadal do atmosféry léta 1968, ona byla dokonale upravená a působila vedle něj jako cizí element. Chovala se klidně, chladně na mě hleděla, a když se malíř rozčílil, položila mu ruku na paži.

„On mi nechce dovolit, abych si obraz vyfotil. Přišel jsem o své portfolio a některé obrazy si potřebuju vyfotit znovu. Vím, kdo je koupil, tak jim zavolám a domluvíme se, kdy přijdu a obraz si vyfotím. Kupci mají radost, když přijdu. On ale odmítá.“

„Proč?“

„Neřek mi proč. Zavolal jsem mu, ale zavěsil. A když jsem mu napsal, neodpověděl.“ Zvedal a rozpažoval ruce a zatínal dlaně v pěst. Ruce měl velké, všechno na něm bylo velké, postava, tvář, oči, nos, ústa. „Na mejch obrazech mi záleží. Špatně snáším, že je musím prodávat.“

Vysvětlil jsem mu, že podle zákona má malíř právo na to, aby si pořídil snímky svého obrazu. „Pokud má oprávněný zájem a ten není v rozporu s oprávněnými zájmy majitele. Existuje něco, co by mohl majitel namítat?“

Malíř vysunul bradu, stiskl rty a zavrtěl hlavou. Tázavě jsem pohlédl na ženu, s úsměvem pokrčila rameny. Karl Schwind mi dal jméno a adresu majitele obrazu. Peter Gundlach bydlel na vybrané adrese na svazích Taunusu.

„Jak jste přišel o své portfolio? Ne že by na tom záleželo, ale když budu s to vysvětlit, proč…“

Zase mě přerušil a já si to vyčítal, jako jsem si tehdy vždycky vyčítal, když jsem se nedokázal prosadit tak, jak jsem od sebe očekával. „Měl jsem nehodu a portfolio shořelo v autě.“

„Doufám…“

„Mně se nic nestalo. Ale Irenu to kříslo,“ položil jí ruku na stehno, „popálila se.“

„To je mi…“

Schwind mávl rukou. „Nic vážnýho, už se to dávno zahojilo.“

5

Napsal jsem Gundlachovi a on mi okamžitě odpověděl. Asi jsme ho špatně pochopili. Malíř může samozřejmě přijít a obraz si vyfotografovat. Předal jsem jeho odpověď Schwindovi a celou věc považoval za vyřízenou.

Ale týden nato se Schwind objevil znovu. Byl celý bez sebe.

„Odmítl vás pustit do domu?“

„Obraz je poškozenej! Na pravý noze – vypadá to, jako by ji někdo přejel zapalovačem.“

„On?“

„Jo, Gundlach. Říká, že se to prostě stalo. Ale nestalo se to jen tak, udělal to schválně. Něco takovýho poznám.“

„A co teď chcete?“

„Co teď chci?“ Ta žena byla zase s ním a položila mu ruku na paži. Ale on přesto křičel. „Co teď chci? Je to můj obraz! Musel jsem ho prodat a teď visí u něj, ale je to můj obraz. Chci ho opravit.“

„Nabídl jste mu, že obraz opravíte?“

„On mě nenechá. Prej mu to malý poškození nevadí, že mě v domě nechce a obraz z domu nedá.“

Celá ta věc mi připadala poněkud groteskní, ale oba se na mě vážně dívali, a tak jsem jim vážně vysvětlil, že z právního hlediska není situace jednoduchá. Je nutné doložit znetvoření díla a že znetvoření musí poškozovat zájmy autora a že zájmy autora jsou hodné ochrany pouze tehdy, když znetvořené dílo vidí větší okruh lidí, že si majitel s dílem, které je vidět jen v jeho soukromí, může dělat, co chce. „Můžu Gundlachovi zase napsat a uvést ten či onen právní argument. Ale jestli budeme muset jít k soudu, nevypadá to dobře. Co je vlastně na tom obrazu?“

„Žena, která schází ze schodů.“ Schwind se rozhlédl po mé kanceláři. „Je to velký obraz. Vidíte ty dveře? Obraz je ještě o něco větší.“

„Je to konkrétní žena?“

„Je to…,“ teď mluvil vzdorovitě, „byla to Gundlachova žena.“

6

Gundlach opět odpověděl okamžitě. Mrzí ho, že znovu došlo k nedorozumění. Samozřejmě souhlasí, aby malíř obraz zrestauroval. Co lepšího si přát, než aby poškozené umělecké dílo restauroval sám jeho autor. Obraz ale nemůže opustit jeho dům, jinak by ho nechránilo pojištění. Malíř může přijít do jeho domu, kdykoliv si bude přát. Gundlachovu odpověď jsem zase předal Schwindovi.

Teď už jsem byl zvědavý, zašel jsem do knihkupectví a zeptal se na literaturu o Karlu Schwindovi. Frankfurtský umělecký spolek uspořádal před několika lety výstavu jeho obrazů a vydal malý katalog – to bylo všechno. Já umění nerozumím a nedokážu posoudit, jestli jsou jeho obrazy dobré, nebo špatné. Na obrazech byly vlny, nebe a oblaka, stromy. Barvy byly krásné a všechno bylo stejně rozostřené jako svět, jak ho vidím, když nemám brýle. Rozpoznatelný, a přece vzdálený. V katalogu byly uvedené galerie, v nichž Schwind vystavoval, a ceny, za které obrazy prodal. Zřejmě není neúspěšný umělec, ale ani etablovaný, možná nadějný. Díval se na mě ze zadní strany katalogu, moc velký na oblek, který měl na sobě, moc velký na židli, na které seděl, moc velký na zadní stranu.

Ani ne za týden byl zase u mě, opět s tou ženou. Byl opravdu velký, větší, než jsem při jeho první návštěvě zaregistroval. Já měřím metr devadesát, jsem štíhlý a stejně jako dnes jsem byl i tehdy v dobré kondici. Schwind nebyl vyšší než já, ale byl tak mohutný a silný, že jsem si vedle něj připadal skoro malý.

„Zase to udělal.“

Tušil jsem, co se stalo, ale nikdy u mandanta nepředjímám. „Co udělal?“

„Gundlach můj obraz zase poškodil. Pracoval jsem na noze dva dny, a když jsem to chtěl třetí den dokončit, byla na levým prsu skvrna od kyseliny. Barva se roztekla, nabobtnala a vytvořila bubliny. Musím ji sundat, udělat nový podklad a znovu namalovat.“

„Co Gundlach řekl?“

„Že jsem to musel udělat já. Našel v mých věcech lahvičku, a že prej smrdí stejně jako ta skvrna. Trvá na tom, aby se obraz zrestauroval, na moje náklady, ale nemám to dělat já. Už mi prej nedůvěřuje.“ Rozrušeně na mě koukal. „Co mám dělat? Na svoje plátno nikoho jinýho nepustím.“

„Jste ochotný zrestaurovat i to nové místo?“ Čím dál míň jsem chápal, co si mám o celé záležitosti myslet.

„Místo? To není nějaký místo. Je to levý prs!“ A sáhl ženě, která seděla vedle něj, na levý prs.

Iritovalo mě to, ale ona se zasmála, nijak zahanbeně nebo rozpačitě, nýbrž vesele, ústa měla trochu nakřivo a ve tváři dolíček. Byla blondýna a já bych čekal jasný smích. Ale její smích byl temný a chraplavý, stejný měla i hlas. Řekla „Karle!“ a vyslovila to s láskou, jako by mluvila s příliš horlivým a nešikovným dítětem.

„Navrhnul jsem mu, že obraz zase opravím. Dokonce jsem mu nabíd, že obraz koupím zpátky, jestli to jinak nejde, za dvojnásobek kupní ceny. Ale on nechce. Řek, že mě už nechce vidět.“

7

Tentokrát jsem Gundlachovi zatelefonoval. Mluvil přátelsky, s politováním. „Nevím, jak se mu ta nehoda mohla stát. Ale není pochyb o tom, že ho to trápí a rád by obraz viděl v původní kráse. To chci přece i já. A nikdo obraz nezrestauruje lépe než on. Nic jsem mu nevyčítal ani jsem v něj neztratil důvěru. On je obzvlášť citlivý.“ Zasmál se. „Alespoň v porovnání s lidmi, jako jste vy nebo já. U umělce je to možná normální.“

Pro Schwinda to byla úleva, ale zároveň byl skleslý. „Doufejme, že to dopadne dobře.“

Tři týdny jsem o něm neslyšel. Tři týdny maloval levý prs. Když přišel malbu dokončit, zjistil, že obraz předešlou noc spadl, narazil na malý kovový stolek, na který odkládal barvy a štětce, a plátno se protrhlo.

Gundlach mi zavolal a byl celý bez sebe. „Nejdřív ta kyselina a teď… Možná je velký umělec, ale je taky strašně lehkomyslný. Nemůžu ho nutit, aby obraz ještě jednou restauroval. Ale mám jistý vliv a postarám se, aby nedostal žádnou zakázku, dokud obraz nezrestauruje.“

Výhrůžky nebylo třeba. Schwind přišel tentýž den do kanceláře a prohlásil, že je ochoten obraz uvést do původního stavu, i když to zase budou týdny práce. Ale byl zoufalý. „A co když to potom udělá zase?“

„Myslíte…“

„Vím, že to udělal on. Myslíte si snad, že malíř neumí opřít obraz o zeď tak, aby nespad? On ho shodil a tu trhlinu udělal nožem. Hrany stolku jsou oblé, kdyby obraz spad, nemohla by vzniknout tak ostrá trhlina.“ Hořce se zasmál. „Víte, v jakým místě je plátno protržený? Tady,“ ukázal. Tentokrát nesáhl na ženu, která ho opět doprovázela, nýbrž přejel rukou po svém břiše a rozkroku.

„Proč by to dělal?“

„Z nenávisti. Nenávidí obraz, který je portrétem jeho ženy, nenávidí svou ženu, protože ho opustila, a nenávidí mě.“

„Proč by vás…“

„Nenávidí tě, protože jsem ho opustila kvůli tobě.“ Potřásla hlavou. „Ale není pravda, že nenávidí obraz. Ten je mu úplně fuk. Chce zasáhnout tebe a toho dosáhne, když poškodí obraz.“

„Místo aby si to vyřídil se mnou, tak ničí obraz? Co je to za chlapa?“ Schwind se samým rozhořčením a pohrdáním vztyčil. Potom si zase sedl a svěsil ramena.

Snažil jsem se pochopit, co jsem právě slyšel. Ta žena stála malíři modelem a zůstala s ním? Vyměnila starého muže za mladého? Vymáčkla ze starého muže při rozvodu všechno, co se dalo?

Ale neměl jsem za úkol řešit ji, nýbrž jeho. „Nechte Gundlacha i obraz být. Právně proti vám nemá nic v ruce. A tu výhrůžku, jaký má vliv, bych nebral vážně. Odepište ten obraz, i když vás to bolí. Nebo ho namalujte ještě jednou – doufám, že to pro malíře není urážlivý návrh.“

„Není to urážlivej návrh. Ale já ten obraz nemůžu odepsat. A možná…“ Nehybně seděl a výraz obličeje se změnil, veškeré zoufalství, pobouření a pohrdání zmizelo, tvář vypadala dětsky a velký muž s velkým obličejem a velkýma rukama na nás hleděl s optimismem. „Víte, možná bylo to poškození na noze opravdu náhoda. Když Gundlach poškození viděl, tak se mu poškozený obraz nejdřív nelíbil. Potom si pomyslel, že poškození ho zbaví vzpomínek a že bez vzpomínek mu bude líp. Proto pak poškodil obraz sám, dvakrát. Ale až obraz uvidí v původní kráse, zase si ho zamiluje.“

„Nemám dojem, že by se dal Gundlach unést uměním.“ Tázavě jsem se díval na ženu, ale nic neřekla, nekývla, nepotřásla hlavou, jen udiveně a zamilovaně koukala na Schwinda, jako by šťastně hleděla do jeho dětské mysli. Zkusil jsem to ještě jednou. „Dáváte se mu všanc. Může obraz poškozovat znovu a znovu. Nedostanete se už k vlastní tvorbě.“

Schwind na mě smutně pohlédl. „Za posledního půl roku jsem nenamaloval jedinej obraz.“

8

Odhadoval, že na restaurování obrazu potřebuje jeden až dva měsíce, a já si byl jistý, že ho potom zase uvidím ve své kanceláři. Ale léto minulo a Schwind se neobjevil. V říjnu jsem měl jeden velký případ a Schwinda jsem pustil z hlavy.

A pak mi vedoucí kanceláře ohlásil Irenu Gundlachovou. Přišla v tričku, saku a džínech a já si nejdřív pomyslel, že je na podzimní den oblečená příliš nalehko. Potom jsem se ale podíval z okna, ranní mlha se rozplynula, obloha byla modrá a listy kaštanu na slunci zlatě svítily.

Podala mi ruku a posadila se. „Jdu z Karlova pověření. Rád by vám poděkoval osobně. Ale má zrovna období, kdy se nechce ničím vyrušovat. Gundlach byl poslední měsíce v USA, tak nepřekážel. Karl zrestauroval nejen můj obraz, ale taky začal nový.“ Zasmála se. „Nepoznal byste ho. Když z něj spadla tíha mého portrétu, je z něj nový člověk.“

„To mě těší.“

Nevstala, nýbrž si přehodila nohu přes nohu. „Účet pošlete prosím mně. Karl nemá peníze, účet by mi stejně předal.“ Viděla v mé tváři otázku dřív, než jsem si ji zformuloval. „Nejsou to Gundlachovy peníze, ale mé vlastní.“ Usmála se. „Jak na vás asi náš příběh působí? Bohatý starý muž nechá svou ženu portrétovat od mladého malíře, žena a malíř se do sebe zamilují, ona odejde od manžela. Klišé, že?“ Pořád se usmívala. „My klišé milujeme, protože jsou pravdivá. Ačkoliv… Je Gundlach už starý muž? Je Karl ještě mladý malíř?“ Zasmála se a mě znovu udivil temný smích plavovlasé ženy s bledou pletí a jasným pohledem. Když se smála, přivírala oči. „Někdy si říkám, jestli jsem ještě mladá žena.“

Zasmál jsem se taky. „Co jiného?“

Zvážněla. „K mládí patří pocit, že se dá všechno napravit, všechno, co se pokazilo, co jsme promeškali, co jsme provedli. Když tenhle pocit ztratíme, když jsou události a zkušenosti nenapravitelné, jsme staří. Já už ten pocit nemám.“

„Tak to já nebyl mladý nikdy. Matka zemřela, když mi byly čtyři – jak se to dalo napravit? Babička mi mámu nenavrátila.“

Upřeně mi pohlédla do očí. „Vy jste ještě nikdy nemiloval, že? Možná musíte zestárnout, abyste omládl. Abyste v jedné ženě všechno našel, znovu našel – matku, kterou jste ztratil, sestru, kterou jste postrádal, dceru, o níž sníte.“ Usmála se. „Tím vším žena je, když je správně milovaná.“ Vstala. „Uvidíme se ještě? Doufám, že ne. Nechápejte mě špatně, prosím. Jestli se zase uvidíme, všechno bude rozvrácené. Taky si občas myslíte, že bůh nám naše štěstí závidí, a proto ho ničí?“

9

To, co říkala, jsem chtěl odbýt jako tlachy, a ji jako ženu, co mluví do větru. Ať už to byly Gundlachovy peníze, nebo její – zřejmě jich má dost, sama nevydělává, nemusí pracovat. Neužitečná ženská. Ale nedokázal jsem na ni zapomenout. Měl jsem ji v hlavě – s nohama přes sebe, v úzkých džínách a těsném tričku, s jasným pohledem a temným smíchem, klidnou, vyzývavou, matoucí. Byl jsem zmatený, už když jsme seděli proti sobě. A ještě víc, když jsem nazítří přijel do Gundlachova domu a uviděl obraz.

Ne, pomyslel jsem si, když mi šel Gundlach vstříc a pozdravil mě, tohle není starý muž. Štíhlý čtyřicátník s hustými černými vlasy na spáncích prošedivělými se pohyboval energicky a stejně tak mluvil. „Děkuju vám, že jste přišel. Váš mandant a já spolu moc nevycházíme, jsem si jistý, že mezi námi dvěma to bude snazší.“

Kdyby to bylo na mně, do Taunusu bych ke Gundlachovi nejel. Trval bych na tom, aby přijel ke mně do kanceláře, když něco chce. Ale Gundlach zavolal vedoucímu naší kanceláře a ten mu slíbil, že přijedu. „Odmítnout návštěvu u Gundlacha? Musíte se ještě hodně učit.“ A vylíčil mi Gundlachovo podnikání, majetek a vliv. Tak jsem tam jel, uvedl mě komorník, musel jsem čekat v hale a bojovat se svou hrdostí. Mou hrdost ranilo i to, že mě Gundlach vzal za paži. Zavedl mě do salónu. Vpravo prosklená stěna s výhledem do údolí, vlevo stěna plná knih, přede mnou na bílé stěně obraz. Zastavil jsem se, nemohl jsem jinak a Gundlach pustil mou paži. Ještě jste nikdy nemiloval… když je žena správně milovaná… bůh nám závidí štěstí – všechno, co den předtím řekla, slibovala, když nahá sestupovala ze schodů.

„Ano,“ řekl Gundlach, „je to krásný obraz. Ale jako by na něm ležela kletba. Noha, prsa, rozkrok, jedno poškození za druhým.“ Potřásl hlavou. „Je už s tím poškozováním konec? Nejsem si jistý. Vy ano?“

„Já…“

„Co když to poškozování neskončí? To sem bude Schwind znovu a znovu chodit? Nechci ho už mít v domě a on by taky radši maloval nové obrazy místo restaurování starých. Ale on musí, nemůže jinak. A já ho musím kvůli restaurování pouštět do domu, protože to právo vyžaduje. Je to tak?“

Podíval se na mě, přátelsky, výsměšně. Měl svoje právníky a věděl, že Schwindova právní pozice je slabá. Ale taky věděl, že musím jednat tak, jako by byla silná. Nemohl jsem svého mandanta zradit. Nemohl jsem Gundlachovi říct, že s mým mandantem hraje podlou hru. Přikývl jsem.

„Schwind by rád získal obraz zpátky. Zdá se mu, že dokud je obraz u mě, nenastane klid, pro obraz, ani pro něj. A nemyslíte si i vy, že všechno má své místo, kam patří? Když není tam, kde má být, klid nenastane. Ani klid pro obrazy, ani klid pro lidi.“

„Pokud na klidu záleží nejen mému mandantovi, nýbrž i vám – autor si rád koupí obraz zpátky.“

„To mi také řekl. Ale tehdy se vychýlilo z klidu víc než jen obraz. Vidíte, jak sestupuje ze schodů? Usebraná, vyrovnaná, klidná. Když došla dolů, bylo po klidu. Protože došla tam, kam nepatří.“

„Nemám dojem, že by vaše žena…“

„Nepřerušujte mě!“ Potřeboval chvíli, aby se zotavil z rozčilení nad mou drzostí. „Dojmy jsou klamné. Copak tento obraz nevzbuzuje dobrý dojem, i když na něm leží kletba? Důležitý není dojem, jaký moje žena budí, ale to, že ztratila klid. A že ho zase nalezne.“

Čekal jsem, jestli bude mluvit dál. Ale jen stál a díval se na obraz. „Nerozumím, co…“