Copyright © Marie Šabatková, 2026

Illustrations © Alice Bisová, 2026

Cover design © Petra Šlechtová, 2026

All rights reserved.

ISBN 978-80-284-1603-4

Tuto knihu věnuju babí, která od začátku věřila v mé sny.

Mámě a tátovi za to, že mě nechali jít.

Mé lásce, Pavlovi, za jeho nekonečnou podporu a víru v život.

A nakonec mně samotné za to, že jsem to dokázala!

Sen o dobrodružství

Všechny ty otevřené možnosti dětského snění, co neznaly dimenzi peněz, mi odhalovaly nebo mě naopak svou zastřeností vábily vstříc budoucnosti.

Na profesionální radu jsem se musela zeptat někoho z oboru; vyhledala jsem proto jednou ve snu cestovatele. Procházela jsem ulicí orientálního města prostoupeného vonným kouřem a jiskrnou špínou. Zamlžený šum lidí a šustivost jejich oděvů mě doprovázely tím zvláštním typem chůze, kdy by se mohlo zdát, že bloudíš, ale ve skutečnosti kráčíš intuitivně přesně tam, kam máš. Najednou jsem seděla naproti tajemnému muži v turbanu.

„Já to vím,“ řekla jsem.

„To je ale nebezpečné povolání,“ varoval mě, avšak ústa měl schovaná za látkou, která se jemně vlnila s pohybem jeho rtů. Jako by se jakživ stranily konverzací. „Najdeš všechno a zároveň všechno poztrácíš. Cestováním přijdeš o domov.“

„Nebo ho naopak najdu tím, že ho neuvidím,“ oponovala jsem naoko vyspěle. Okolo zrovna rozkvétaly rododendrony a noční obloha promítala návod na život zašifrovaný ve hvězdách.

„Jakmile se vydáš za hranice komfortního a známého, nikdo a nic už tě neudrží.“ Mluvil pomalu a něžně, jeho slova se zdála zastřená, jako by mu působila bolest. „Navždy budeš muset objevovat. Budeš nucena setrvat v pohybu, protože jakmile by ses zastavila… spadneš a už nikdy si nebudeš připadat svobodná. Budeš vědět, že svoboda je vždy o kousek vepředu.“ Beduínovy oči na mě se smutkem hleděly a zářila v nich celá ta bolestivá touha pohybu. Zatímco jeho rty jen cosi šeptaly schované za látkou…

„Ale… já to vím,“ zopakovala jsem a on s porozuměním přikývl. Několik vteřin jsme si hleděli do očí a poté roztáhl paži, pod kterou odhalil závoj opeřených křídel.

„Tu máš tedy,“ řekl a vytrhl jedno bělavé peříčko ze svých perutí. „Toto pírko je závazek tobě samé, tvému životu. Toto pírko se časem promění v křídla a tvůj život bude nadnášen lehkostí, po které nikdy nepřestaneš na zemi snít.“

Beduín mi položil na malou dětskou dlaň letku a mé vášně dostaly křídla s požehnáním.

Taková je má první vzpomínka.

Vnímám jako dobrodružství krást třešně sousedům přímo ze stromů; ale jak rostu, zvyšují se požadavky na mě a zpětně rostou mé požadavky na svět. A já vím, že si veškerá jeho dobrodružství vzít smím. Mohla bych žít svět úplnosti na území rodiště a vystavovat se „jen“ nebezpečí stereotypů a předsudků. Ale můžu taktéž procestovat celý svět a v té překotné rychlosti se vyhnout ustrnutí, neztratit nadhled. Vystavit se naopak nebezpečí, že mým domovem nebude jediné konkrétní místo. Můžu prožít svět v celém spektru existence a moje ohlédnutí se za životem bude jako pohled do kaleidoskopu, kde se bude zrcadlit mozaika střípků něčeho zcela jedinečného.

Ve třinácti letech jsem dostala svůj první velký batoh. Od toho okamžiku už mě nic nemohlo zastavit.

Úvodní slovo

Člověk napíše knihu a pak nemá sebevědomí ji něčím uvést. Jako by snad čtenář nepoznal sám, jací jsou hrdinové, o nichž čte, s nimiž prožívá příběh… ale dobrá tedy.

Mé jméno je jménem autora. Jméno mého souputníka, nejlepšího kamaráda (a nyní již zároveň partnera) zní Pavel Šlechta. Já jsem z ráje, on z jizerskohorských bučin. Je nám devatenáct – teď v tuhle chvíli, kdy to píšu na podlaze před krbem a on vedle mě jamuje s Rohlisem na kytary – a bylo nám devatenáct i ten měsíc a půl, co jsme cestovali Střední Asií.

Můžu taky napsat o tom, co studujeme a kde pracujeme. Pavlíček je šikovný na ruce. Je sice gen Z, ale poličku přidělat umí – a taky vyřezávat skvělé věci. Vlastně jsme spolu (a s pomocí dalších) postavili z dřevěných palet celoroční tinyhouse. Chvíli byl na Karlovce v oboru biologie, ale přehodnotil své vize na kariéru záchranáře a vlastně z něj asi nakonec bude doktor. Ideálně prý lítat s vrtulníkem.

A já? Co dodat, já jsem prostě divná. Jsem myslí i duchem waldorfačka. Miluju divoké kopretiny! Vřes a pampelišky, chleba s máslem solí nebo medem. Venkovskou prostotu. Voňavé lučiny, Kozákov a teplé slunce; mám ráda ptačinec a celé dny strávené v lese na houbách s termoskou čaje. Toužím po výbušnosti, ale jsem spíš zakalené jezero. Mám ráda mlhu (pokud zrovna neřídím auto), fantasy, začala jsem běhat… jsem jako moje vlasy – každé ráno jiná a snaha o stylizaci je marná. Momentálně studuju tradiční čínskou medicínu a uvádím v platnost to, co jsem věděla již od školky – že jsem spisovatelka.

Nápad na cestování asi nikdy nevznikl, myslím, že v našem případě je to vlastnost, s níž jsme se oba narodili. Jako dítě jsem to moc nevnímala, ale první projevy přišly během puberty, kdy jsem rebelsky vytrhávala listy z atlasu a na jednotlivé světadíly červenou fixou vyznačovala dálkové trasy mých snů – manifestovala jsem. Týden po osmnáctých narozeninách jsem udělala řidičák a za odměnu vyrazila na lezecký vandr po Česku. Leželi jsme tenkrát s Pavlem už druhým dnem v jeskyni a vymýšleli, že si spolu zaletíme do Nepálu. Pak jsme se ale vzdělali o monzunech a cenách letenek a skončili s vizí Kyrgyzstánu. Střední Asie? Ani jsem nevěděla, že se tomu tak říká. Na jaře roku 2025 jsem však najednou odevzdala maturitní projektovou práci věnovanou specifikům a kultuře tohoto kraje a už chápu, co je zač. Ale tato knížka naštěstí není o geopolitice ani historii – ani jednomu nerozumím – nýbrž je osobním příběhem o věcech, kterým se učím rozumět zpětně potom, co jsem tam zažila. A že toho bylo mega moc! Bylo to šílený, bylo to boží. Jsem ráda, že to mám za sebou a že se příště připravím jinak.

Kazašská rozcvička

Jak zvláštně tichá to byla jízda, neobvykle tichá zde v Asii…

Lze si ho představit jako 2 725 000 kilometrů čtverečních rozlehlou poušť. Nepatří snad nikomu. Ne lidem, ne zvířatům, ne rostlinám. Jestliže někde na světě existuje místo, kterým neprošla lidská noha, bude to na jednom z těch miliard vyprahlých kopečků v zemi jménem Kazachstán. V devátém největším státu světa.

Projížděli jsme krajinou, na které kdyby přistála družice s astronauty, vyškrtnou tuhle planetu ze seznamu míst s potenciálem k životu; prostě by odletěli. Ale my tam byli, a sice jsme neměli tucha, kde skončíme, ale právě proto jsme tam byli. Patra úst se nám slepila k sobě tradiční chalvou, vody rychle ubývalo a naše destinace zela v nedohlednu.

Vyložili nás pozdě odpoledne v Almaty a jediné, co jsme o tom městě věděli, bylo, že hory jsou odsud dál, než jsme se domnívali. Vzdušnou čarou osmnáct kilometrů. Data s námi kyrgyzsko-kazašské hranice nepřekročila. Simka pořízená na letišti nám bude platit ještě přesně tak dlouho, dokud se do Kyrgyzstánu nevrátíme – pak platnost vyprší. Jsme my to ale koumáci! Ale kdo měl tušit, že hned pojedeme do jiného státu? Pavlovi rodiče z našich záměrů nebyli nadšení (nejspíš proto, že jeho táta se zajímá o politické dění) a já to těm svým zkrátka oznámila. Kdyby to bylo možné, zaplatili by mi ochranného anděla, ale máma se modlila, a tak jsem se příliš nebála.

Bylo hrozný vedro. Zmateně jsme šaškovali z jedné strany města na druhou, metro stojí v přepočtení dvě koruny, v obchodě nepíšou na potraviny ceny, nesehnali jsme toaleťák, nestihla se nám stáhnout mapa regionu, byli jsme mystifikováni jízdním řádem MHD, Pavel začal šílet, počalo se stmívat a hory stále skoro dvacet kilometrů daleko.

Nechala jsem ho se rozčilovat u mapky na zastávce, co neměla sever na severu, a celý problém vyřešila tím, že jsem vyděsila jednoho kluka anglickou otázkou. Vyvalil na mě svoje šikmé oči a roztřeseně odpověděl, že umí anglicky jen trochu. Vytáhl mobil, ukázala jsem na mapě, kam chceme, a on mi ukázal zastávku, odkud jede autobus. Juch! A jelo se. Sice načerno… ale kdo má tušit, jak se tam kupujou lístky?

Autobus č. 12 nás dovezl na konečnou, kde nás pohltila tma.

„Kde budeme spát?“ zeptala jsem se Pavla.

„Asi pět set metrů odsud je vyznačenej campsite,“ usmál se na mě.

Vydali jsme se tedy po silnici do kopce, a sice byla tma, ale půl kilometru poznám i bez světla.

„Neříkal jsi,“ ptala jsem se zadýchaně, „že je to jen pět set metrů?“

„Noo, to jo, ale vejškovejch.“

Zastavila jsem a podívala se na něho, jestli to myslí vážně.

„Počkej, já se ještě podívám, jestli tu není něco blíž. Ale zas bych rád zašel někam mimo tu silnici… Jé, my jdeme špatně, je to na druhý straně, promiň. Jo, je to těch pět set vejškovejch, ale jen dva kilometry… Tak pojď, tam jsme tímhle tempem, co by dup!“

Měla jsem chuť do něho strčit, až by se skutálel úplně dolů po tom pruďáku, do kterýho jsme právě vyšli.

„Netvař se taak,“ tetelil se výmluvně. „Když se směješ, je to mnohem hezčí.“ Chytil mě za ruku, na žádnou další reakci raději nečekal a jakoby nic, vedl mě zase dolů a znovu nahoru. Jen na opačnou stranu.

Nakonec jsme vyběhli asi tři sta výškových a zabrali si dřevěný altán u cesty. Bylo to divný, kolem nás stanovaly děti z nějaké táborové výpravy. Připadala jsem si jako v Krkonoších. Pavel se vrátil z čůrání, přinesl mi utrhnutou bazalku a upozornil mě, že bychom měli vstát ráno brzy. To jsou tady jeho poslední slova; žádné krásné snění, ale: „Tak jo, dobrou, Maru, nastavil jsem budík na pátou.“

Zatím žádná divočina, zatím jsme hloupoučcí.

Snídaní jsem si drobila do spacáku a Pavel už nade mnou kartáčoval svůj chrup a svlékal termoprádlo. Nechtělo se mi do kopce, bála jsem se, že to neudýchám. Pavel byl a je atleticky zdatnej a často jsem poslouchala, že tamhle si zaběhal třicet kilometrů a tam že vylezl na boulderu 7a+, a já si zase tajně celý rok přála na sobě taky pracovat, abych zažila pocit progresu. Asi na tom nejsem tak špatně, ale… i tak jsem se bála. Měli jsme za sebou první trečík v Kyrgyzstánu a na to, že jsem tam trpěla nějakým střevním virem, jsem vlastně držela krok. Asi to bude v pohodě.

Nakonec víc než v pohodě. Pařilo na nás slunko, Pavla mordoval Gilbertův syndrom a já šlapala několik desítek metrů před ním. Musel odpočívat a já se mu snažila dát co nejvíc najevo, že je to v pořádku. Když jsme sem přiletěli, mého zrzavého kamaráda postihl do zadku zřejmě nějaký nervózní hmyz a přenesená nemoc způsobuje, že musíme hrozně pospíchat. Jsme tu přece jen na šest týdnů, tak abychom to všechno stihli… Zatímco jsem s křečemi odpočívala v Karakolu, měla jsem pocit, že Pavla neznám, jak mu sešlo hlavně na tom, abychom chodili každý den až do vyčerpání. Nedocházelo mu, že já už jsem díky svému zdravotnímu stavu vyčerpaná byla. Ale už mi bylo dobře a nejvíc jsem chtěla, aby teď Pavel pocítil, jak příjemné je, když jeho horský parťák nepospíchá.

V poledne jsme měli za sebou asi devět set metrů převýšení a na křižovatce, kde jsme se rozhodovali mezi přechodem vrcholu či sedla, nám jeden čtyřicetiletý Kazachstánec v příliš krátkých šortkách, co se pyšnil svou základní znalostí angličtiny, uvařil kafíčko. Cítila jsem, jak se mi přebarvuje kůže, a vychutnávala jsem si klid. Tady se člověk naučí neutíkat do budoucnosti, tam totiž čeká jen zkrácený dech, pálení v nohách a ztuhlá záda. I ta nejkratší přestávka si zaslouží být užita v absolutní přítomnosti.

Pavel objevil natě cibulí a rozhodl se jich pár vyhrabat, že si je dá-me s rýží k večeři. Pozorovala jsem ho, jak klackem vytrvale ryje do svahu a pak na mě vítězně mává malými cibulkami.

Zvolili jsme vrstevnici vedoucí přes sedlo a setřásli tak poslední turisty. Výhledy se lepšily; už jsem si nepřipadala jako v Krkonoších, ale jako v Alpách. Na duhově rozkvetlých stráních jsme nacházeli pýchavky, tak jsem v duchu prosila hory o svolení vzít si je, zatímco Pavel už mi je ukládal do boku krosny. Mohli jsme se jen domýšlet, jak se všechny ty byliny, neznámé pro evropské oko, jmenují. Jedna nápadně připomínala měsíček lékařský. Ne úplně… ale řekli jsme si, že půjde o nějaký horský druh, a natrhali si ho na večerní čajík. To nás přece učil pan Pleštil, že tentýž druh rostliny může mít morfologické odlišnosti v závislosti na biotopu, ve kterém roste.

Sestupování ze sedla Butakovskiy z 2 880 metrů bylo ukrutně protivný. Dostali jsme se za hranici hor, kam už se vydávají seriózní výpravy. Rostlinná džungle prorůstala přes stezku na prudkém svahu a vratké kameny se často uvolňovaly, protože jsme ani nevěděli, na co šlapeme. Nad hlavou nám trčely rostliny víc než dva metry vysoké a nohy nám drásalo růžové trní. Brodili jsme se flórou a fakt už jsem si přála to někde zakempit, když tu začal Pavel křičet:

„Ouuu shit, tady je sráz!“

Vraceli jsme se a maliní tam plodilo hrozně moc malin, tak jsme si cpali pupky do zbláznění, dokud se nám v břichách neudělala malinová marmeláda. Natrhali jsme šípky. Tedy, nevypadaly sice úplně přesně jako naše šípky, ale co jinýho by to bylo.

Nějaká vyšší síla si nejspíš přála, abychom nezemřeli, nebo když už, tak alespoň ne hned první den, takže nám nějak nelogicky zaseknutá mapa zatím ukazovala i trasy v oblasti, kterou jsme nestáhli a neměla by správně fungovat. Když jsme konečně slezli z toho kopce a našli opět pěšinu, rozhodli jsme se s tím seknout. Nasbírali jsme ještě kontryhel, jitrocel a lišejník provazovku, co tam visela ze stromů, a všechno společně jsme to s tím (nejspíš) šípkem a (asi) měsíčkem převářeli na ohýnku v bylinný výluh.

V ešusu jsem uvařila rýži, do které jsme přikrájeli plané cibulky, čerstvou bazalku a jednu lžíci červené pasty připomínají ajvar. „Mám to tam dát všechno, nebo půlku? No vlastně bysme to mohli nejdřív ochutnat.“ Ještěže tak, do celé rýže jsme přidali jednu lžíci oné červené omáčky a pálilo to jak blázen, takže jsem to po několika soustech vzdala a zůstala bez večeře.

Popíjela jsem ten náš super bio čajík a moc se mi nezdál. Nějak to pálilo v puse… Pavel vypil skoro půl litru a pak se na mě podíval.

„Mě z toho nějak pálí krk… tebe ne? Tyjo, to asi není úplně safe!“ Okamžitě vylil zbytek čaje a popadl litrovou lahev s vodou, kterou do sebe na místě celou obrátil.

„Pavle,“ oslovila jsem ho docela klidně, „to byla naše poslední voda.“

„Tamhle teče třeba miliarda vody, budem muset filtrovat, no. Du omejt ešák a sebe. Deš se taky vykoupat?“

Ovšem, právě jsme se možná málem otrávili čajem, tak proč nejít skočit do řeky, která je slyšet až odsud a zní jako zuřící přírodní katastrofa. „No jasně, že jdu!“

Nechali jsme všechno ležet na místě a jen s ručníkem a nádobím se naboso vydali lesem ke kamennému svahu, přes který jsme se chtěli dostat k vodě. Šla jsem první a jako by nestačilo, že ty kameny ostře píchaly do chodidel, naše trasa vedla přímo přes tranzitní stezku červených mravenců. Auvajs. Když jsme konečně stanuli na pláži u břehu řeky, co řvala jak vodopád, i Pavel seznal (což se opravdu divím), že by skutečně nebylo moudré se tam koupat. Šedivá voda se v desítky metrů širokém korytu valila kolem a ve zvuku samotného proudu jsme slyšeli zvláštní praskání, jak se kdesi pod hladinou valily obrovské balvany, co voda unášela s sebou.

Večer jsme strávili u ohně. Pavel rozložil stan, abych už nemusela nic dělat. Nějak mě to zmohlo a slimák pod rtem mi znehybnil celé tělo.

„Nemáš pocit,“ mrmlala jsem, „že to mělo vypadat jinak?“

„Ne, tak jsme teprv na začátku, to se ještě změní a navíc mi připadá právě hezký, že to teď vypadá jako v lese u nás doma a přitom půjdeme, pokud to bude možný, přes ledovec skoro ve čtyřech tisících metrech.“

Zalezli jsme do spacáků a moje poslední myšlenky patřily nevyslovené otázce: žijí tu medvědi?

Pavel mě ráno neměl rád. Zaprvé, protože jsem úspěšně bojkotovala jeho brzké vstávání, a zadruhé, protože jsem mu zkazila snídani. Nechala jsem nám přes noc namočit vločky a přidala cukr; sobě kostky dvě a Pavlovi osm. Sám si řekl, že jich chce víc. Neměl to dobrý. Nebylo to naschvál.

Vycházeli jsme ostudně pozdě. Po kilometru unavené chůze jsme došli k prameni s čistou vodou, kde jsme se umyli a i prádlo vyprali. Pracího gelu máme, s Pavlovou obsedantní potřebou mít voňavé ponožky, tak na poslední týden. Zbývala hodina do poledne a my měli na šlapacím kontě stále ten jeden kilometr.

Brzy jsme se ocitli v nejpodivnější krajině vůbec. Procházeli jsme křížem krážem možná pět set metrů široké koryto, po jarním tání ledů teď už docela vyschlé. Ze země trčely soušky mrtvých jehličnanů a nám se konečně otevřel alespoň úzký pohled na zasněžené velikány. Mohutnou horskou řeku jsme měli chvíli nalevo, chvíli napravo, několikrát jsme ji ve slabých místech brodili. Durch mokré boty. Byla to několik kilometrů dlouhá pouť po zaschlém jílovitě písečném povrchu a po kamenech. Naštěstí zřejmě poslední dny nepršelo a my doslova stopovali po někom, kdo tu šel před námi. Otisky bot se každou chvíli ztrácely. Místy se dalo orientovat pomocí kamenných mohylek.

Toho dne jsme ušli asi třináct kilometrů s pozvolným stoupáním tisíc metrů. Cestou jsme potkali dva taťky, co stanovali s dětmi. Měli tam hroznej čurbes, a zatímco se Pavel s jedním z nich vybavoval a zjišťoval situaci ohledně schůdnosti sedla Turistov, já mezi těmi všemi roztahanými věcmi uviděla konzervu s koňským masem. Prý je asi hodinu a půl odtamtud další dobrej spot na nocování.

Po cestě se nám povedlo jednou zabloudit a mně se najednou ozýval kotník. Začala jsem v duchu klít. To snad ne! Co jsem se vrátila v červenci z obcházení Mont Blancu, kde jsem si vychodila výron, dě-lala jsem všechno pro to, abych byla v pohodě sem. Jenže už po prvním týdnu se objevil problém. Ježiši, ne, ne, ne, ne, NE! To jsem nemohla Pavlovi způsobit – co bychom tam jako těch zbylých čtyřicet dní dělali, když jsme přijeli chodit do hor a na žádný jiný aktivity jsme ani neměli peníze?

Kráčela jsem překrásným údolím s již klidnější řekou rozvodněnou mezi travnatými rozkvetlými plochami. Nad námi se vzpínaly čtyřtisícové skalisté hory se sněhovými náprsenkami a celá ta nádhera byla jen naše. Nikdo jiný tam nebyl. Dokonce ani Pavel ne, šel o trochu rychleji přede mnou, protože já se opírala o hůl jako stařena a kulhala dostatečně za ním, aby to neviděl.

„Chci najít místo na spaní.“

„Ty už nemůžeš?“ ptal se překvapeně.

„Můžu, ale prostě už si chci odpočinout,“ vymlouvala jsem se a bylo mi z toho do breku. Dřív nebo později se to bude muset dozvědět.

„Nechápu.“

„To nemusíš chápat,“ odsekla jsem a nechala ho v nevědomosti o svém stavu.

„Vidíš támhle ten červenej stan?“ ukázal prstem na červený flek kdesi v dálce. „Dokážeš ještě dojít tam? To bude ten campsite, o kterým mluvil ten chlápek, a je to trochu na kopci, takže nám to pomůže zítra při přechodu sedla.“

Turistov… toho sedla jsem se bála. Co to se mnou bylo? Miluju hory! Nechápu proč, protože tam je vždycky hrozná zima, vlastně to stojí věčně za starou bačkoru, jenže když jsem doma, koukám na horolezecký filmy, vidím obrázky zasněžených hor, maček a cepínů nebo jen slyším to všeho slibné slovo Himálaj, ožijí mi v těle motýlci a šimrají mě tam tak dlouho, dokud si nekoupím letenku a nejdu tomu všemu vstříc. Jenže teď jsem v horách byla a připadala si jako troska. A co víc, usedl ve mně strach ze sedla Turistov, protože je pokryté ledovcem, a my žádnou horolezeckou výbavu nemáme. Prostě jsme se shodli, že necháme lano doma, protože bychom se ještě s tím naším nezkrotným entuziasmem, Pavlovou sebevražednou odvahou a mojí neschopností odolat dobrodružství zabili. Zakláněla jsem celý den hlavu na ty pyšně urostlé hory a představa, že se dostaneme do čtyř tisíc metrů nad mořem byla najednou spíš než vzrušující obyčejně strašidelná. Tohle jsou mé dětské sny! Kde je pokora a vděčnost za to, kde se nacházím?

Ukázalo se, že červený stan není stan, ale bouda, a nejen tak ledajaká. Než jsem došla i já, Pavel už to stačil celý očíhnout a hlásil mi: „Vykoukla tam z okna nějaká ženská a vyděšeně na mě zírala, potom na mě začala mávat rukou, ať du dovnitř, tak jsem řekl, že postavíme stan a půjdeme!“

Tak se i stalo, moc se nám nechtělo, ale nakonec to bylo úplně úžasný! V té kabině o rozměrech asi čtyři krát dva metry se nacházela palanda, stolek, lavice, kamínka, skříň s nouzovou pomocí, a kromě nás i amatérský horolezecký klub z Ruska. Mačkalo se nás tam přesně osm a bylo to boží! Neuměli příliš anglicky, ale měli trpělivost s mišmašem slovanské hatmatilky, a tak jsme se skvěle bavili. Navíc se nám utvořil plán na zbytek našeho pobytu díky doporučeným trekům v Tádžikistánu.

Zůstali jsme s Pavlem zírat na jejich vybavení – měli s sebou dokonce naběračku. Co naběračku – dvě naběračky! To my jsme se při balení málem pohádali i kvůli ručníku, protože můj společník tvrdil, že ho nepotřebujeme, neboť není životu nezbytný. A jak měla ženská část ruského týmu krásně učesané vlasy! Když Pavel viděl, že si na hromádku ještě u sebe v pokoji pokládám hřeben, zasmál se, jestli to jako myslím vážně. Hřeben zůstal doma. Když moji skromnou výbavu spatřila mamka, zeptala se, na jak dlouho že jedu pryč? To je zkrátka tak si balit s klukem, co akorát dočetl Karpatské hry od Miloslava Nevrlého. Ale co jsem milovala, bylo, že jsme málem nestihli vlak z Turnova na letiště, protože u nás doma kopíroval pár oblíbených kapitol, které mi prý ve vhodných chvílích přečte.

Užívala jsem si pohled na pravěký ruský vařič a hrnec, ve kterém chystali polívku pro celou výpravu. Prý to má nějaký smysl, že si do hor lidi berou plynové kartuše, a ne benzíňák, řekli nám. Ale zjistili jsme to později sami. Jejich společnost mi přišla jako zázrak; byli tak neobyčejně radostní ze života a laskaví; takoví opravdoví a správní horalové, jakými jsme si přáli být i my s Pavlem. A přitom byli celí nesví, když jsme se jich zeptali, odkud jsou. Viditelně se styděli za zemi svého původu. Přestože byli zatím těmi nejmilejšími lidmi, jaké jsme tu měli příležitost potkat. Byl to překrásný večer; ochutnávali jsme navzájem naše kulinářské výtvory, dostali jsme tradiční cukrové želé, hovořili o horách…

Probudilo nás plácání do stanové plachty a volání: „Helloo! Good morning, are you there?!“

To si s námi Rusové chtěli udělat fotku na rozloučenou. Bobíci.

Pavel dostal luxusní nápad svlíknout se donaha a běžet pod kopec do řeky se vykoupat. Byl tam docela dlouho a nebyl pak schopnej se zahřát, takže jsem se k němu musela přitisknout a propůjčit mu fyzické teplo. Pitomec.

„Tak co?“ vyzvídal Pavel zachumlaný ve spacáku a omámený paralenem.

„Co noha?“ ptal se Pavel.