Prázdniny na moři

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.motto.cz

www.albatrosmedia.cz

Katie Fforde

Prázdniny na moři – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Pro Vic 32, loď typu Clyde Puffer,
postavenou roku 1942, a porodní asistentku Mandy. Bez vás obou bych tuto knihu nedokázala napsat.

Prolog

Emily a Susanna, porodní asistentka a nastávající matka, si tiše povídaly v místnosti osvětlené jen svíčkami. Všechno šlo podle plánu, zatím to byl porod jako z učebnice. Emily byla přesvědčená, že se nic nepokazí, jako vždy vnímala, jak jí po zádech přebíhá vzrušující mrazení. Pomáhat novému životu na svět ji nikdy nenudilo.

I když tu stála uvolněně a čekala, jak bude porod pokračovat, všechny smysly měla ve střehu. Zaslechla zašramocení klíče ve dveřích a došla do předsíně ve stejnou chvíli, kdy do ní vstoupil muž. Pochopila, že to musí být Susannin manžel Ed, důstojník armády, který byl se svým plukem na cvičení v zámoří. Emily to poplašilo: ani ona, ani Susanna nečekaly, že se vrátí tak brzy.

„Vy musíte být Ed,“ pronesla. „To je úžasné, že se vám podařilo dostat se sem včas. Susanna říkala, že to asi nestihnete.“ Vypadal unaveně – zřejmě byl na cestě celé hodiny. Byl také zjevně rozčilený, nejspíš si celou cestu domů dělal starosti s tím, že se jeho žena rozhodla pro velmi odlišný způsob porodu, než byl ten, o kterém si myslel, že by měla zvolit.

„Kde je Susanna?“ zeptal se odměřeně. „Musím ji vidět!“

Emily věděla, že ho musí držet dál od jeho ženy, když je tak rozčilený, protože by se to na ni mohlo snadno přenést. Zůstala stát přede dveřmi pokoje, ve kterém se Susanna chystala k porodu. Nebylo obvyklé, že by bránila nastávajícímu otci ve vstupu, ale tohle bylo jiné. Potřebovala, aby se nejdřív uklidnil. Jeho vztek by mohl všechno pokazit.

„Samozřejmě,“ odpověděla Emily s úsměvem, nasadila co nejvíc uklidňující tón a horečnatě přemýšlela, jak by ho udržela dál od Susanny. Pak ji něco napadlo. „Ale musím vás požádat, abyste si nejdřív umyl ruce. A možná byste si rád po té cestě vypil šálek čaje? Musíte být úplně vyčerpaný.“ Nikdy nezjistí, že jako partnera by ho nikdy nežádala, aby dělal cokoliv intimního, a mytí rukou by ho mohlo uklidnit.

Ale uklidnit se nenechal. „Podívejte, Susanna věděla, že chci, aby porodila v nemocnici. Jak jste se vy dvě spikly za mými zády… Ani si nechci představovat, co by na to řekl můj otec!“

Emily o tchánovi své klientky už slyšela. Primář porodnické kliniky, teď už na penzi, výrazně stará škola, zuřivě se bránící čemukoliv, co by jen vzdáleně připomínalo cokoliv „přírodního“ při porodu. Cokoliv, co by nezahrnovalo ženu v nemocnici, ležící na zádech, všechny lékařské nástroje v pohotovosti, bylo nepřijatelné. Jeho snacha Susanna ale měla zcela jiné představy a byla téměř nadšená, když zjistila, že její manžel, voják, se s největší pravděpodobností nestihne na porod vrátit. Ed byl naopak plně pod vlivem doktrín svého otce.

„Vážně, přísahám, že to žádné spiknutí nebylo. A zatím se ani nic neděje. Máte spoustu času se trochu osvěžit a dát si čaj.“ Znovu se usmála. „Půjdu se podívat, jak se Susanně daří.“

Ale vypadalo to, že Ed nemá v úmyslu se osvěžovat nebo uklidnit. „Nemůžete mě zastavit!“ prohlásil. „Je mou povinností chránit mou ženu.“

Nebylo zcela jasné, před čím by chtěl svou ženu chránit, ale byl velmi urputný. Chystal se Emily odstrčit stranou, ale právě včas se zarazil.

„Ne,“ opakovala Emily. „Nemůžete jít dovnitř, dokud…“ Zarazila se, přemýšlela, co by řekla, čím by ho zastavila, aby tady nedupal jako slon. „Prostě si dejte něco k jídlu a pití a pak jděte dovnitř.“

Vrátila se do obývacího pokoje, doufala, že nemluvila jako stará chůva. Stačil jí ale jediný pohled na Susannu a věděla, že věci nejdou tak, jak by měly. Mladá žena vypadala strašlivě nešťastně.

„Tak to tak nebude, co? On mě přinutí odjet do nemocnice!“

Emily otevřela ústa k námitkám, ale Ed vtrhnul do pokoje za ní.

„Susanno!“ spustil. „Co se to tady, sakra, děje?“ Podíval se na porodní bazének, zatím jen z poloviny plný, a kopl do něj. „Prokristapána! K čemu tohle všechno je? Jaký bláznivý nápad sis tentokrát vzala do hlavy? Myslel jsem, že jsme se domluvili na tradičním porodu!“

I o tomhle Emily věděla. Susanna jí všechno pověděla už při své první návštěvě. „Nedomluvili jsme se, ty jsi rozhodl,“ oponovala mu Susanna statečně. „Měla tady se mnou být Flora, ale má chřipku. Víš, jak to cítím. Chtěla jsem prostě porodit svoje dítě tady, doma, s Emily a s Florou.“

„No, bez Flory je tenhle plán mimo diskusi,“ odpověděl Ed, zdálo se, že si oddechl. „Okamžitě tě odvezeme do porodnice a všechno bude v pořádku.“

„Ale Susanna chce rodit doma,“ namítla Emily. Věděla, že v téhle hádce nemůže vyhrát – ne teď – ale musela bojovat.

„Nedokážu se dívat na to, že by Susanna nebo naše dítě byly jakkoliv ohrožené. Potřebuje lékařský dohled a toho se jí také dostane.“ Obrátil se k Susanně. „Pojď, pomůžu ti do auta.“

Než mohla Emily pokračovat v protestech, ozvalo se zabušení na dveře.

„To bude praktik,“ poznamenal Ed. „Půjdu mu otevřít.“

„Praktický lékař?“ podivila se Emily. „Proč přišel?“

„Když jsem cestou sem zjistil, co se děje, dal jsem vědět našemu praktickému lékaři. Jen pro jistotu, kdybych se sem nedostal včas.“

Emily pochopila, že Susanna – což jí nemohla vyčítat – poslala manželovi esemesku, že dítě se chystá na svět, jenže to mělo tyto nešťastné následky. Protože věděla, kdo je Susannin praktický lékař: Derek Gardner, který tu sice působil krátce, ale už dal jasně najevo, že pokud jde o porody, má velmi konvenční názory.

A o pár minut později dovnitř skutečně vstoupil Derek Gardner s Edem v patách. Podíval se na Emily s povytaženým obočím: „Mohlo mě napadnout, že to budete vy!“ Pohled mu padl na pletení, do kterého se Emily pustila, než byl tenhle krásně naplánovaný porod přerušen. „Vida! Takže ty řeči jsou pravdivé! Jak se můžete soustředit na rodící ženu, když pletete?“

Byla to jen řečnická otázka, takže se Emily neobtěžovala s odpovědí. Byla by ale mohla snadno vysvětlit, jak jí pletení naopak pomáhá lépe dohlížet na rodící ženu. Když má zaměstnané ruce (a za těchto okolností vždycky plete jen úplně jednoduché věci), sluch je mnohem ostřejší a během vteřiny pozná, když se něco změní a je potřeba matku prohlédnout. Jenže takové nuance by Derek Gardner nikdy nepochopil, i kdyby jejich vysvětlováním strávila celé hodiny.

„Tak pojď, zlatíčko,“ obrátil se Ed ke své ženě, teď už klidněji. „Pojď, odvezeme tě do nemocnice, kde ti dají něco proti bolesti, když budeš chtít.“

Susanniny kontrakce teď ustaly, takže se Emily podivila, proč si Ed myslí, že potřebuje ulevit od bolesti, ale chápala, že bitva je ztracená.

Susanna k ní zvedla oči. „Je mi to tak líto. Myslela jsem, že tohle dokážeme.“

Ed popadl ženu za ruku a pomohl jí postavit se na nohy. „Donesu ti plášť.“

„Potřebuje také svou tašku s věcmi,“ připomněla Emily. „Chcete, abych ji donesla?“

Na vteřinu se její oči střetly s Edovými. Nevraživost mezi nimi sílila. Pak Ed uhnul pohledem. „Když budete tak hodná.“

Ed se Susannou odešli, ale praktický lékař ještě zůstal. Netrvalo dlouho a Emily zjistila proč.

„S tímhle musíte přestat, víte?“ začal Derek. „Víte přece, že u prvorodiček je riziko, které přináší domácí porod, vyšší.“

„Vážně? Myslela bych si, že ze všech lidí zrovna vy budete vědět, že statistiky dokazují mimořádnou bezpečnost domácích porodů.“

„Co byste dělala, kdyby se vyskytly nějaké problémy? Mumlala kouzla a doufala, že se to vyřeší?“

Emily spolkla zlost. Příjemný pokoj, ve kterém Susanna hodlala porodit, možná ani trochu nepřipomínal porodnici, ale v krabicích a taškách, ukrytých za křeslem, měla Emily všechno vybavení, které by mohla potřebovat k bezpečnému a šťastnému porodu.

„Ztratila jsem někdy dítě?“ zeptala se ho Emily ve snaze zachovat klid po tom rozrušení a zbytečném narušení události, která mohla skončit klidným porodem.

„Přece to vyšetřování…“

„Ano – a jestli jste si to přečetl důkladně, víte, že nikdo nemohl předvídat porod koncem pánevním. Dítě se obrátilo na poslední chvíli a bylo a je naprosto v pořádku.“

Derek Gardner vzdychl. „Podívejte, Emily…“

Emily si sice nikdy nepotrpěla na formality, ale strnula, když uslyšela své křestní jméno. „Slečno Baileyová,“ opravila ho.

Derek měl tolik slušnosti, aby se zatvářil zahanbeně. „Je jen otázkou času, než se něco strašlivě zvrtne.“ Odmlčel se. „Zcela upřímně, mám o vás starost – stejně jako o celou praxi péče o těhotné. Tady jste se dotkla velmi vlivné osoby. Sir Roger je už možná v důchodu, ale je v každé radě a výboru. Může vám hodně znepříjemnit život.“

Emily se téměř usmála. „Můj život je už tak dost těžký, děkuju.“

Nehodlala tomu muži vykládat, že byla až do rána s jinou matkou, podporovala ji víc než dvanáct hodin. Měla sotva čas se osprchovat a kousnout si sendviče, než zavolala Susanna. Kdyby Susannina přítelkyně Flora, která jí měla u porodu pomáhat, nebyla indisponovaná, dopřála by si aspoň pár hodin spánku, než by šla. Ale slíbila Susanně, že při porodu nebude sama, a tak teď byla tady.

Derek pokrčil rameny a Emily si najednou všimla, že i on je unavený a zjevně pod velkým tlakem. „Žádám vás jen o to, abyste pečlivě uvažovala o tom, jakým způsobem vedete praxi,“ pronesl. „Nebo třeba o tom, že byste se vrátila do nemocnice a patřičně ji vykonávala. Máme tady zoufalý nedostatek porodních asistentek, jak víte.“

Emilyina chvilka soucitu vyprchala a hněv se jí usadil v žaludku jako ztuhlá láva. Ale věděla, že když si nedá dobrý pozor, řekne nebo provede něco naprosto nenapravitelného. „Náhodou si myslím, že to děláme náležitě. Vedeme praxi zcela profesionálně. Myslím tím každý den, kdy jdu do práce, a pokaždé, když bezpečně pomůžu dítěti na svět.“

„Snažil jsem se jen pomoct,“ odpověděl Derek. „Víte lépe než já, že vaše středisko je ohrožené a posilovat pověst, že jste nepružné a odmítáte spolupráci, všechno jen zhoršuje. Říkám vám to jen pro vaše vlastní dobro a pro dobro střediska.“

Skutečnost, že měl Derek pravdu ohledně ohrožení střediska, ničemu neprospívala. Emilyin hněv vybublal na povrch. „Co si to dovolujete? Kde berete právo…“ Nakopla gumový porodní bazének tak tvrdě, že se poměrně dost vody přelilo přes okraj a voda Derekovi postříkala nohy. Uskočil, zaklel a Emily si zakryla rukou ústa. Nastala chvíle napjatého ticha, pak Emily procedila skrz zaťaté zuby: „Vezmu si pár dnů dovolené a pak si možná dopřeju delší studijní volno. A teď prosím jděte. Čeká mě spousta uklízení.“

„Emily…, slečno Baileyová, snažím se vám pomoct.“

Emily se zhluboka nadechla. „Nepřijala bych vaši pomoc, ani kdybych byla slepá a potřebovala bych převést přes šestiproudou dálnici. A teď, prosím, běžte pryč!“

Emily provedla pár dechových cvičení, která učila nastávající matky, a pak setřela vodu, uklidila svíčky a posbírala všechny svoje věci a pomůcky včetně pletení. Přitom zvažovala svoje možnosti. S Derekem Gardnerem zašla příliš daleko, to věděla. Skoro ohrozila všechno, nejen sebe, ale i středisko. Nikdy by tímto způsobem nevybuchla, kdyby nebyla tak unavená. Ne, nejen unavená: vyčerpaná. Nešlo jen o to, že se předchozí noc nevyspala, už si prostě příliš dlouho nedopřála žádný oddech. Zbývala jí spousta dovolené, a jak řekla Derekovi, mohla by si vzít studijní volno. Několik nastávajících týdnů neměla žádná z jejich matek rodit – takže byla spousta času na to, aby se seznámily s některou z dalších porodních asistentek. Nemusela si myslet, že někoho opouští. Kam přesně by šla a co přesně by dělala, to byl nepodstatný detail, nad kterým se zamyslí později.

O několik dní později seděla doma u počítače, dívala se na různé turistické cíle a přemítala, proč ji žádný z těch nádherných západů slunce neláká, když jí začal zvonit telefon. Volala jí její nejlepší kamarádka z univerzity, kterou neviděla věky.

„Rebecco! To je úžasné, že tě slyším!“ Žádný nadšený výkřik se na druhé straně neozval, takže se zarazila. „Jsi v pořádku?“

„No vlastně… Em, mám trochu starosti. Ale než tě požádám o tu největší laskavost v životě, pověz mi, jak se máš?“

Emily se držela základních věcí, dychtila zjistit, co od ní Rebecca chce. „… takže, v podstatě. Mám toho tak trochu po krk a hledám něco, kam bych vypadla na dovolenou,“ končila. „Tak co ode mě potřebuješ?“

„No ne, Em! Tak bůh přece existuje! Potřebuju někoho, kdo by trochu vařil na té naší kocábce – vzpomínáš si přece na ten parník, co s Jamesem vedeme jako hotel? A ty jsi jediný člověk, na kterého jsem si dokázala vzpomenout, komu důvěřuju a kdo mě nepřivede k šílenství.“ Odmlčela se. „Možná bych ti to měla vysvětlit. Jsem těhotná.“

Emily se to snažila vstřebat. „Jak dlouho těhotná?“

„Asi šest měsíců. Myslela jsem, že budu v pohodě a budu moct pokračovat až do konce sezony, ale v poslední době jsem nějaká podrážděná a James si dupnul.“

Emily se kousla do rtu, aby se nerozesmála. „Bože, zlato!“

„Já jenom nemám energii na vysvětlování svých vtipů. Nebo svých kuchyňských pravidel někomu cizímu,“ pokračovala Rebecca. „Pamatuješ, jak jsme si užily to báječné léto v té biokavárně? Pracovalo se nám spolu tak dobře, takže bys byla perfektní…“

„Ale Rebecco!“ Emily se snažila, aby se jí do hlasu nevloudil příliš kritický tón. „Věděla jsi, že jsi těhotná, tak proč jsi někoho nenajala dřív?“

„Vždyť už jsem to říkala, myslela jsem, že nikoho nepotřebuju. Mám lidi, kteří můžou vypomoct, ale ne téměř tři měsíce. Obě předchozí těhotenství jsem zvládla úplně v pohodě, ale tentokrát jsem strašně unavená.“

„To bys taky měla, vždyť jsi šest měsíců těhotná. Kdy máš termín?“

„Na konci září. A nejsem lehkomyslná, vážně nejsem, jen jsem prostě nepočítala s tím, že budu tak unavená a bude mi tak špatně.“

Emily vzdychla. „Třetí děti jsou často jiné.“

„No tak, přijedeš? Říkala jsi, že máš vážně všeho po krk a hledáš, kam bys jela na dovolenou? Ne že by tohle byla tak docela dovolená…“

Když Emily o hodinu později hovor s Rebeccou ukončila, dospěla k rozhodnutí. Teď musí zajít za Sally.

S Emily byly kolegyně už dva roky, ale nemívaly často možnost si pořádně popovídat. Jen si vždy rychle předávaly věci a probíraly buď těhotné matky, kterým se blížil termín porodu, nebo přednášky, které pro ně pořádaly. Ale teď Sally prohlásila, že okamžitě přijde, a Emily byla za tu příležitost vděčná.

„Jde o to,“ spustila po chvíli, „že si potřebuju dát přestávku. Rebecca je moje nejlepší kamarádka a je těhotná. Mám takový dojem, že to nebylo úplně plánované. No prostě, nemůže vařit pro celý ten jejich parostroj…“

„Co to je? Nějaký vlak?“

Emily se zasmála. „Je to loď, věkovitá nákladní loď. Za starých časů se plavila s nákladem kolem pobřeží Skotska i ostrovů. Teď je z ní takový plovoucí hotel. Lidi tam jezdí na dovolenou.“

„A ty tam budeš dělat kuchařku?“

Emily přikývla.

„Umíš vařit?“

Emily hodila po kamarádce pistáciovou skořápkou. „Ty víš, že umím. A je to pro mě dokonale načasované. Mám po krk toho, jak nás systém pořád otravuje, štve mě, jak nám pořád opakují, že domácí porody jsou nebezpečné. Potřebuju pauzu.“

„Takže nás tu necháš napospas všem těm blbostem – všem těm nesmyslům, díky nimž bude naše práce ještě obtížnější, než už je?“

Emily to zaskočilo. „Omlouvám se – je mi to moc líto! To jen že jsem tak unavená…“

„Ale no tak, ticho. A nedělej si starosti.“ Sally zdvihla lahev a dolila jim poslední kapky. „Přežijeme to. Aspoň doufám.“

„Ty ano. Vím, že středisko nemá žádné zdroje, ale odvádíme přece tak dobrou práci.“

„A ty chceš jít a vařit na nějaké staré lodi, místo abys tu dobrou práci dělala se mnou?“

„Ano! Ale vrátím se. Jen potřebuju změnit prostředí.“ Vstala a objala kamarádku. „Mám z toho tak dobrý pocit! Vím, že se vrátím s novou energií a silná, a slibuju, že se pak pustím do boje se systémem za nás za všechny!“

Kapitola první

Emily sledovala svůj batoh, trůnící na přídi lodě, která ze všeho nejvíc připomínala přerostlou vanu pro panenky. Měla obrovský komín a vysokou budku pro kormidelníka – tak to muselo být, uvědomila si, jinak by mu výhled zakrýval ten komín – a vysokou příď, která rovnou linií klesala dolů k vodě. Kousek od přídě se tyčil žlutě natřený stožár, od kterého se táhlo lanoví. Zbytek lodi byl natřený vesele červenou a černou barvou, a kdyby za sebou Emily neměla skoro šestihodinovou cestu, byla by se usmála. Úplně zapomněla, že Skotsko je od jihovýchodní Anglie tak daleko.

„Neměla jsem sem jezdit,“ zamumlala. „Co mě to napadlo, brát letní brigádu – to jsem mohla dělat jako studentka, ale teď je mi pětatřicet a jsem kvalifikovaná síla. Tohle je směšné!“

Ale pak se rozhlédla kolem sebe a uviděla paprsky červencového slunce třpytící se na mořské hladině, ostrovy odrážející se proti modrému nebi a nedaleko i moc hezký přístav – Crinan – lemovaný vesele natřenými domy a příjemně působícím hotelem. Vzpomněla si na krajinu, kterou pozorovala napřed z okna autobusu a pak auta, a pomyslela si, že se možná ocitla na nejkrásnějším místě na světě. Nepršelo a zdálo se, že právě teď kolem nepoletují žádní komáři ani mušky. Což všechno byly dobré důvody pro to, aby se připojila ke svému batohu, který na loď hodil tmavý a zarputile mlčenlivý muž, který ji vyzvedl na autobusovém nádraží v Lochgilphead. Když už dospěla k tomuhle šílenému rozhodnutí, tak by se podle něj měla řídit.

Vyšla na palubu parníku, který jí Rebecca líčila téměř jako člena rodiny. Ve skutečnosti to byla stará nákladní loď, jedna z flotily postavené během druhé světové války a určené k doručování všeho, co mohlo být v oblasti Skotské vysočiny a okolních ostrovů potřeba, od farmářských potřeb po potraviny a od dobytka po whisky. Před mnoha lety byla přestavěna, aby dopravovala cestující. Loď poháněla pára a podle Rebeccy měla výrazný charakter. Emily měla mít na starosti vaření pro cestující, což už teď Rebecca, která loď spolu se svým manželem vlastnila a vedla jako vzkvétající podnik, kvůli těhotenství nezvládala.

Emily pronajala svůj dům, vybrala si všechnu zbývající dovolenou a zařídila si ještě další neplacené volno. Když skončila s přípravami, nasedla na letadlo a pak na dva autobusy a teď byla tady.

„Haló?“ zavolala. „Je někdo doma?“ Jako porodní asistentka byla zvyklá uvádět se sama do domů, kde měli všichni spoustu práce, ale tohle bylo jiné. Všude bylo ticho.

Ještě chvíli postávala na palubě, užívala si výhled a nechávala ze sebe spadnout napětí z cesty, pak se rozhodla sejít do podpalubí. Někdo tam přece musí být. Rebecca ji upozornila, že ona pojede na nákup a James zařizuje dodávku uhlí, ale docela určitě mluvila o tom, že na palubě bude aspoň jeden člen posádky, který ji přivítá.

Našla dřevěné schodiště vedoucí do útrob lodi, tam kde kdysi bývalo skladiště, ale teď to bylo první patro obytných kajut, a sešla po něm dolů. „Je tu někdo?“

Stále žádná odpověď. Rozhlédla se a usoudila, že jestli tu není nikdo, kdo by se o to postaral, udělá si pohodlí.

Stál tady dlouhý leštěný mahagonový stůl, což podle brožury, kterou jí Rebecca poslala, bylo místo, kde všichni společně jedli, pasažéři i posádka. Teď na něm stála velká mísa ovoce a vedle hromádka novin. Po jedné straně byla vestavěná sedadla s pohodlně působícími polštáři a po druhé lavice. Pohled na délku těch kusů nábytku Emily napověděl, že bude vařit pro poměrně dost lidí. Už to bylo dlouho, co pracovala v kavárně, kde pekla vegetariánské lasagne tak pro dvacet návštěvníků, a doufala, že tu zručnost neztratila.

Ostatní zařízení salonu (jak se o místnosti mluvilo v brožuře) sestávalo z vestavěných pohovek uspořádaných kolem velkých kamen na dřevo. I když byl teplý letní den, trochu v nich doutnalo, dřevo vydávalo příjemnou aromatickou vůni i teplo. Na stěnách (paženích, opravila se v duchu) visely obrazy a všude tu byla spousta tkaných vlněných přehozů a polštářů, všechno v nezaměnitelném skotském stylu, což prostoru dodávalo domácký charakter a komfort. Další schodiště vedlo dolů zřejmě ke kajutám hostů, celkově prostor dýchal pocitem družnosti a útulnosti. Emily sice byla v pokušení uvelebit se u kamen, ale zároveň ji to lákalo na průzkum lodní kuchyně, což teď mělo být její pracoviště. Koneckonců, kdyby došlo k nejhoršímu a středisko pro těhotné jim doma zavřeli, nebo kdyby urazila několik významných lidí, mohlo by to být její pracoviště i následující rok. Jen nebesa vědí, co by dělala v zimě, kdy je parník zavřený.

Cestou do kuchyně si dovolila zastávku u jednoho obrazu. Stejně jako většina ostatních zachycoval parník, ale v jiné pozici vůči nezřetelným, vzdáleným ostrovům a kopcům než teď. Na obraze byly hory bližší, majestátní, téměř hrozivé. Parník se statečně dral vpřed, z komína stoupala pára, zjevně bojoval se silným větrem. Emily se právě pokoušela rozluštit název obrazu, napsaný drobnými písmenky v dolním rohu, doufala, že jí to nějak objasní místo, když odněkud cosi zašramotilo. Skoro nadskočila. „Haló?“

Žádná odpověď, jen další šramocení.

Ach můj bože, málem vyjekla Emily, krysy! Jsem sama na staré lodi a jsou tady krysy! Její strach z krys byl ten, který se popisuje jako iracionální. Ona si však ani trochu nemyslela, že je iracionální; byla to odporná, nemocemi prolezlá zvířata, a kam se hnula, tam za nimi zůstávala stopa moči. Rebecca se o krysách nezmínila ani slůvkem. Tak teď aby strávila noc na lodi zamořené krysami. No vždyť nemusí. Vypadne odsud a přespí v hotelu.

Koutkem oka zachytila nějaký pohyb a projel jí další nával paniky. Bylo to někde v kuchyni, a i když ve skutečnosti opravdu nechtěla vidět krysu, zjistila, že ten zvuk její pohled přitahuje. Ve výlevce ležela plastová taška a hýbala se.

Zaječela. Ne moc nahlas, ale dost hlasitě na to, aby to někoho rozesmálo. Zpoza rohu kuchyně se vynořila dívka. Byla mladší než Emily a moc hezká, se záplavou tmavých kudrn, džíny a přiléhavý svetr zdůrazňovaly křivky její postavy. Dívka se zjevně držela z dohledu, čekala, až se Emily poleká toho, co vydávalo ten zvuk.

„To jsou humři,“ pronesla dívka úsečně. „Langoustines. Koupili jsme je dneska ráno. Neříkejte mi, že ta nová kuchařka, co si ji Rebecca přivedla, se bojí korýšů?“

Emily se natolik vyznala v lidech, aby pochopila, že tahle dívka nemá radost z toho, že ji vidí, a ráda by věděla proč. Myslela si snad, že by tu práci zvládla, a zazlívala Rebecce, že si přivedla někoho cizího? Napadlo ji, že asi bude těžké s ní vycházet. No… bude to prostě muset udělat.

„Ahoj, já jsem Emily. Ne, obvykle s korýši vycházím dobře, většinou ale už nejsou naživu, když se k nim dostanu.“

„Pro nás jsou dost dobré jen ty nejčerstvější.“ Dívka mluvila majetnicky, zjevně byla pyšná na zdejší vysoký standard.

„A jak se jmenujete vy?“

„Billie,“ odpověděla dívka.

Emily přikývla. „Přijela jsem Rebecce pomoct, vzhledem k tomu, že už se jí blíží termín.“

Billie se trochu zamračila a Emily si uvědomila, že použila spíš lékařský výraz, ale nechtěla se nad Billii povyšovat tím, že by jí to vysvětlovala. Však ona na to přijde.

„Rebecca sem nemusela vodit nikoho dalšího. Já bych to zvládla. Já mám spoustu energie – já nejsem těhotná! Nebo mohla přivést někoho, kdo by v kuchyni dělal otroka.“

Emily se nad tím výrazem v duchu pozastavila, ale soudila, že tak se na parníku říká pomocníkovi kuchaře. Nemusela si dělat starosti, jestli je to politicky korektní, nebo ne. „No tak možná bychom mohly pracovat spolu? Nějak se na práci podílet? Že bychom obě dělaly obě práce?“

Zdálo se, že výraz odporu na Billiině tváři trochu ustoupil. „To by možná šlo. Samozřejmě jen pokud jste schopná pomáhat na palubě stejně jako já.“

„To je součást práce kuchyňského otroka?“

„Je tady pomocník na palubě. Drew. Ale když provádíme obtížný manévr, nebo plujeme souběžně s něčím nebo tak něco, hodí se mít pár lidí s háky navíc.“

Emily se v duchu usmála. Billie používala technické termíny, kterým ona tak úplně nerozuměla, ale stejně jako Billie na to nějak přijde i bez vysvětlování. „Budu se muset naučit, jak se to dělá?“

„No jistě.“ Z dívčina výrazu ale bylo jasné, že pochybuje o Emilyiných schopnostech.

„Nevadilo by vám mě tady trochu provést? Rebecca s Jamesem tady nejsou.“

„Tak jo.“ Billie z toho nebyla nadšená, ale vykročila. „Takže, tohle je kuchyně, to je jasné.“ Billie ledabyle máchla rukou. „Je malá, ale vzadu je trochu místa navíc. Docela užitečný. Můžeme tu pracovat obě zároveň. Musíte být pořádná.“

Emily byla v kuchyni velmi pořádkumilovná. Rebecca to z časů, kdy pracovaly spolu, věděla. Byl to jeden z důvodů, proč Rebecca chtěla ji, a ne někoho, koho by neznala. Budou skvělý tým. „Ukážu vám, kde budete spát,“ pokračovala Billie. „Doneste si svůj batoh. Máte nějaká další zavazadla?“

„Ne.“

„Bezva. Je tu místo jen pro ty nejnutnější věci.“

Emily za ní vyšla nahoru na palubu a ke kovové stříšce, kterou Billie odtáhla, jako by otevírala plechovku sardinek.

Odhalilo se něco, co vypadalo jako temný tunel, ale pak Emily rozeznala příčle. Dolů se táhnul žebřík.

„Dolů se vždycky leze pozpátku,“ poradila jí Billie. „Vezmu vám batoh.“

Dívka popadla její batoh a se zručností danou častým trénováním se zhoupla dolů po žebříku a zmizela. Emily se zhluboka nadechla, pokusila se rozpomenout na Billiinu techniku a pak se nějak dostala na žebřík a začala po něm sestupovat.

„Ach bože,“ pronesla, než si to stačila rozmyslet. „Rebecca tady ale nespí, že ne?“

Byly tu dvě vestavěné pryčny a pod nimi uzamykatelné skříňky. V síti pověšené nad zřejmě Billiiným lůžkem byly pověšené toaletní potřeby, lahev vody, nějaké časopisy, knížka. Za oběma pryčnami byl prostor dost velký na to, aby se tam vešel batoh, pokud ovšem nebyl moc velký nebo nacpaný.

„Samozřejmě že ne. Ta je v kajutě majitelů. I když to tam teď musí být tlačenice, když je jak velryba.“

Rebecca teď byla skoro sedm měsíců těhotná, takže to nejspíš nebylo přílišné přehánění, ale Emily ji ještě neviděla, takže se zdržela poznámek. „Takže já teď budu ve vaší kajutě?“ zeptala se raději. „To je mi líto. Teď chápu, proč jste ze mě nebyla moc nadšená.“ Kajuta byla malá i pro jednoho; pro dva to byl velmi omezený prostor.

Billie jen pokrčila rameny, dávala tím najevo, že to, co Emily říká, je pravda. „Jen doufejme, že v noci nebudete muset chodit čurat.“

„Ehm… kde jsou toalety?“

„V nákladním prostoru. Jsou tam tři. Jo, a jedna je pod kormidelnou, ale tam obvykle chodí chlapci. Trochu to tam smrdí.“

„Vidím, že tuhle práci budu milovat,“ pronesla Emily vážně. Teď chápala, proč se jí Rebecca ptala, jestli ještě pořád miluje táboření, když spolu procházely podrobnosti. Ale nehodlala připustit, aby ji trápily takové okolnosti jako stísněné prostory nebo příliš vzdálené toalety. Jestli se jí podaří přimět Billii, aby trochu roztála, bude všechno v pořádku.

„Emily!“ zaječel odkudsi známý ženský hlas. „Dostala jsi se sem v pořádku? Alasdair slíbil, že tě vyzvedne úplně přesně.“

Emily se vrhla k žebříku a lezla nahoru, nadšená z pomyšlení, že zase uvidí kamarádku. „Becco!“

Obě se k sobě neohrabaně vrhly, Emily proto, že o něco zakopla, a Rebecca proto, že byla těhotná. Pevně se objaly.

„Bože! To je skvělý, že tě zase vidím!“ vyhrkly obě najednou.

„Ty ses ani trochu nezměnila!“ začala Rebecca, když o kousek odstoupila a prohlížela si Emily. „I když teď máš trochu melír. Vždycky jsi měla hodně tmavé vlasy.“

„Když jsem začala předčasně šedivět, rozhodla jsem se s tím nebojovat a nechala si do vlasů přidělat pár proužků.“

„Jinak jsi úplně stejná. Nevyrostla jsi ani nic podobného.“

Emily se zasmála. „To samé bych mohla říct o tobě, až na to, že máš sice velikost baráku, ale jinak jsi ta stejná Becca, jako ta, se kterou jsem studovala.“

„Jsem obrovská, co?“

Emily přikývla. „Jsi si jistá, že tam to dítě není o pár týdnů déle?“ Znovu přítelkyni objala, všechny pochybnosti o tom, jestli tu má být, zmizely.

„Jasně že jsem si jistá!“ Obě se rozesmály z čisté radosti nad tím, že jsou po tolika letech zase spolu.

„Takže ty už jsi ji tady provedla, Billie?“ obrátila se Rebecca k Billii.

„Tak trochu.“

„Tak dobře, no tak pojď, dáme si šálek čaje nebo něčeho a pak ti to tady všechno pořádně ukážu.“

„Kdyby ta prohlídka mohla začít na záchodech, byla bych ti vděčná,“ přikývla Emily.

O něco později seděla Emily s Rebeccou v salonu s hrnky čaje a talířem domácích sušenek. Emily měla před sebou položený blok a propisku. Billie se někam vytratila, k Rebečině zjevné úlevě. Emily usuzovala, že jí kamarádka chce o Billii něco povědět, něco, co by před ní nemohla říct.

„Jsi si jistá, že si nechceš dát oběd?“ zeptala se Rebecca, vzala si z talíře sušenku a kousla si.

„Měla jsem sendviče v autobusu. A na letišti, když jsem čekala na autobus.“

„Tak dobře. Tak si projdeme, co budeš dělat. Cestující dorazí kolem páté. Bude se podávat čaj a koláčky. Potom večeře kolem osmé? Máme tu samoobslužný bar, ale James bude mít na uvítanou řeč a bude se podávat welcome drink, aby se trochu dostali do nálady. Upekla jsem dva ohromné plechy lasagní – stačí tak pro dvacet lidí…“

„Ale ne!“ Emily se uprostřed škrábání poznámek a obav z prvního dne sevřelo hrdlo nostalgií. „Pamatuješ na ty lasagne, co jsme dělaly v kavárně? Šly na dračku!“

„Peču podle stejného receptu i vegetariánské. Vždycky se lidí ptáme, jestli jsou vegetariáni, ale někdy nás na to zapomenou upozornit, takže na první večeři vždycky dělám jídlo na výběr. Je tu spousta baget na česnekový chleba… James udělá humry na předkrm – je to jeho specialita, i když obvykle nevaří, tak si na to nezvykej…“

Rebecca dál vykládala, jak tady všechno funguje, Emily měla brzy tři stránky poznámek.

„Tak mi pověz něco o Billii,“ pronesla pak Emily a odložila propisovačku. „Proč tu práci nedostala ona? Bylo by přece jednodušší najít pomocnici, ne? A ona by mohla vařit.“

Rebecca vydechla. „Krom toho, že jsem opravdu chtěla, abys přijela…“

„Mohla jsem být kuchyňský otrok.“

„Billie je skvělá v mnoha věcech. Je úžasná na palubě. Umí kormidlovat, dokonce je schopná si hodit na záda pytel uhlí, kdyby k tomu měla příležitost. Ale v kuchyni už tak úžasná není. Je nepořádná, a i když peče skvělé koláče a sušenky, neumí péct chleba. Ty umíš, ne?“

Emily pokrčila rameny. „Sleduju Bake Off, můžu pracovat podle receptu.“

Rebecca se trochu zamračila. „Aha. No dobře, předpokládám, že na to přijdeš. Nebo bych ho mohla péct doma a dovézt.“

Emily zavrtěla hlavou. „Ne, já se to naučím. Dívala jsem se na plán plavby. To by bylo, vždyť bys musela objíždět celou Vysočinu a všechny ostrovy, jen abys nám dovezla chleba, ke všemu ve tvém stavu.“

„A dokážeš s Billií vycházet? Někdy je to s ní složité. A mrzí mě, že se s ní budeš tísnit v tak malém prostoru. Do telefonu jsem se o tom nezmínila, protože jsem se bála, že bys nepřijela, a já jsem tě tu tolik chtěla mít.“

Emily se pokusila kamarádku obejmout, ale i když se snažila, s Rebečiným bříškem to moc nešlo. „To je v pořádku. Zvládnu to, a co je nejdůležitější, spím celou noc a nemusím chodit čurat.“

„Což já nezvládnu,“ odpověděla Rebecca smutně. „Sotva mě to dítě přestane kopat a dovolí mi usnout, probudí mě ten zatracený močák.“

„Aspoň si teď budeš moct přes den trochu odpočinout. Archie a Henry už jsou dost velcí na to, aby chápali, že si potřebuješ zdřímnout na pohovce, zatímco oni se dívají na ten pořad o dracích.“

Emily občas při návštěvách u těhotných doma zahlédla vysílání pro děti. Hodilo se to.

„No… představa, že se s klukama zachumlám na pohovce u televize, je naprostý ráj. A nemuset se trápit s rozvrhem hlídaček je taky ráj.“

„A se mnou a s Billií si nemusíš dělat starosti, protože si práci budeme dělit, takže jí nebudu muset říkat, co má dělat, jen občas taktně pronesu nějaký návrh.“

Rebecca se znovu zamračila. „Hm, s tím ti pomáhej pámbu.“

Konečně prošly všechny Emilyiny povinnosti a vypravily se na obhlídku kuchyně. Humři pořád ještě hrozivě šramotili ve dřezu, ale Emily už teď věděla, o co jde.

„Kdyby ti někdy rybářská loď nabídla ke koupi něco mimořádného, zapomeň na všechny plány a kup rybu. Je tady dost peněz na běžné výdaje, ale kdyby to nestačilo, řekni Jamesovi a on to vyřeší.“ Rebecca se opírala o pult a dívala se ven na můstek. „Miluju tu spontaneitu. S některými kuchaři by to nešlo, ale i když já mám ráda pečlivé plánování, těší mě vědomí, že je pět jídel, které zvládnu připravit, aniž bych musela jít nakupovat. Vážně jsem radši, když mi na pracovní desce přistane něco úžasného a dožaduje se trochu výjimečného přístupu.“

„Jednou jsem chodila na kurz přípravy rybích pokrmů s jedním dávným přítelem, takže to mě taky baví.“ Emily si uvědomila, že Rebecca potřebuje nejen to, aby svěřila svou kuchyň do spolehlivých rukou, ale že také chce někomu předat svou filozofii. „Tohle bude skvělé. Pro mě je to naprosto dokonalé. Budu mít tolik práce, že nebudu moct dumat nad tím, co se děje doma v mateřském středisku. Pořád budu muset přemýšlet o jídle! Není to příjemné?“

„Rozkošné,“ souhlasila Rebecca mnohem méně nadšeně. „A teď mi pověz něco o svém osobním životě. Opustila jsi nějakého milence se zlomeným srdcem?“

Emily se zahihňala. „Ne! Možná jsem opustila někoho, kdo by se v té roli rád viděl, ale nešlo mu to moc dobře.“

„Takže teď nemáš žádnou životní lásku?“

„Ne.“

„To je dobře. Nerada bych tě tu držela, když bys raději byla někde jinde.“ Rebecca se odmlčela. „Co si myslíš o Alasdairovi?“

„O kom?“

„Přece o tom muži, co tě vyzvedl na autobusovém nádraží.“

„Aha! No… za celou cestu z nádraží sotva otevřel pusu. Myslela jsem si, že je to místní taxikář, ale odmítl peníze, takže…“

„Líbil se ti?“ zeptala se Rebecca, než mohla Emily dokončit větu.

Emily to přikládala hormonům. Nikdy by neřekla nic takového o někom, s kým se setkala sotva jednou. „Ne! Jen jsem chtěla vědět, proč mě svezl, když se rozhodl být němý. Muselo to pro něj být utrpení. Vlastně je mi jasné, že bylo.“

„Neber si to osobně.“ Rebecca se odmlčela, zřejmě uvažovala o tom, jak nejlíp formulovat to, co chtěla říct. „Je to Jamesův bratr. Říkala jsem mu, že budeš unavená a nejspíš ti nebude do řeči.“

„Vážně?“ Emily to ohromilo. „Kdy jsi zažila, že bych nechtěla mluvit?“

„Měla jsi za sebou dlouhou cestu a víš, jak únavné je muset vykládat lidem, co zrovna děláš a tak.“

„Proč by mi, prokristapána, mělo vadit vykládat lidem, co dělám? Jsem na to pyšná.“

„Myslela jsem, že za daných okolností si můžeš připadat trochu nejistě,“ vysvětlovala Rebecca.

Emily to tak úplně nepřesvědčilo, ale protože jí na tom moc nezáleželo, jen poznamenala: „Ne, to je v pohodě. Koneckonců, neudělala jsem nic špatného.“

„Ne. Tak dobře, zpátky k práci. Na dnešek jsem k čaji upekla koláč.“ Zdálo se, že se Rebecca snaží rychle změnit téma, přestat mluvit o tom, proč vlastně Emily tak najednou opustila svou práci a odjela do Skotska. „Pasažéři tady budou kolem páté, takže si ještě před Jamesovým welcome drinkem v sedm dají čaj. Pak, jak jsem říkala, bude v osm večeře. To je pro případ, že by někdo měl problém dostat se sem první večer včas. Jinak míváme večeři kolem sedmé.“

„To je v pohodě. A ty už jsi všechno uvařila, takže já udělám jenom česnekový chleba a salát?“

Rebecca přikývla. „Musím ti něco povědět o jednom z našich hostů. Je to žena, přijíždí každý rok se svým synem. Ten na celou dobu mizí ve strojovně, je blázen do parních strojů. Ona sedí a plete a pomáhá s mytím nádobí.“

„Takže cestující pomáhají s mytím nádobí? Nejezdí sem, aby si odpočinuli od domácích prací?“

Rebecca zavrtěla hlavou. „Ne, tohle je jiné než většina dovolených. Lidi sem jezdí, protože se chtějí zapojit. Nemají žádné povinnosti, samozřejmě, ale užívají si to. S ní si dělám starosti, protože už není z nejmladších, ale vždycky je tu někdo, s kým si může popovídat, a tráví tu čas se synem. Aspoň u jídla.“

„Těším se, až ji poznám. Mám ráda staré lidi. Vždycky je toho tolik za vráskami a podivným účesem.“

„Jsem ráda, že to říkáš! Billie většinou nemá moc trpělivost. Tvrdí, že bychom měli mít věkový limit. V určitém ohledu má pravdu, naloďování a vyloďování je někdy docela boj, a opravdu mi dělají starost ty strmé schody dolů ke kajutám, ale jinak je to pro ně dokonalá dovolená. A Maisie to tu miluje, a dokud sem dokáže přijet, jsem ráda, že je tady.“

Konečně se Rebecca dokázala odtrhnout, téměř spokojená, že zanechává svou milovanou kuchyň v důvěryhodných rukách. Emily se dál seznamovala se zařízením sama, ukládala svoje vlastní náčiní, šťastná, že se Billie ještě nevrátila z místa, kam se vypravila, ať to bylo kdekoliv.

Když se konečně vrátila, Emily jí podala čaj v šálku s nápisem Šéfkuchař. „Tak, jak si rozdělíme práci? Připravím čaj, takže si vyzkouším seznámení s hosty…“

„Lufťáci. My jim říkáme lufťáci.“

Emily přikývla. „Bezva. A všichni večeříme pohromadě? Myslím, že se do té vody radši vrhnu po hlavě.“ Usmála se. „Ne úplně doslova, pochopitelně. Nejsem zas tak dobrý plavec.“

Billie se nad tím chabým pokusem o vtip ani neusmála. Emily se kousla do rtu. Jestli její spolukuchařka hodlá být tak nemluvná, pak tohle nebude tak úplně veselá plavba.

Než se nad tím mohla hlouběji zamyslet, zaslechla na schodech kroky těžkých bot, a když zvedla oči, uviděla Jamese, kterého bez vousů skoro nepoznala, spolu s ním scházel po schodech mladší muž.

Vyšla z kuchyně zároveň s Rebeccou, která se vynořila z ubytovacích prostor, aby se ujala představování.

„Jamesi! Pamatuješ si přece Emily, viď?“

„Samozřejmě! Jak bych mohl zapomenout? Nejhezčí z našich družiček.“ Vřele Emily objal.

„Byla jsem jediná družička, Jamesi,“ připomněla mu Emily, ale objala ho stejně přátelsky. Od svatby trochu přibral, ale pořád byl velmi okouzlující. Bylo jasné, proč je tak úspěšný v podnikání, které se týká lidí.

„Ale stejně hezká,“ opáčil. „Pamatuju si tvůj okouzlující úsměv. Dovol, abych ti představil prvního důstojníka, Drewa.“

Mladý muž v džínách a mikině s nápisem Puffer Crew popošel kupředu. „Ahoj, těší mě. Obvykle se o mně mluví jako o plavčíkovi, ale přijímám to povýšení.“

Za oběma muži se vynořil třetí, o něco starší, v montérkách a se širokým úsměvem na tváři, a natáhl k Emily ruku. „A já jsem Bob, hlavní strojník, většinou mi říkají McPhail, podle seriálu Para Handy.“

„Ahoj, Drewe. Tady máš kafe, černé, dva cukry,“ pronesla Billie. „Tak ho má rád,“ dodala k Emily mateřským tónem, jako by ona byla ta jediná, co to dokáže udělat správně.

„Je to instantní káva a já si ji úplně v pohodě udělám sám,“ opáčil Drew s úsměvem, který ho učinil velmi atraktivním.

Emily si všimla, jak se na něj Billie dívá a diagnostikovala přinejmenším okouzlení. „To ráda slyším.“

„Tak tedy vítej, Emily! Je hezké, že ses rozhodla strávit s námi skotské léto,“ zasmál se James. „Tak, máme čas dát si šálek čaje, než dorazí naši hosté?“

Zatímco připravovali čaj a servírovali „koláč pro posádku“, Emily si najednou vzpomněla, že Alasdair, její mlčenlivý taxikář, je Jamesův bratr. Nebyli si ale příliš podobní. James měl anglický přízvuk, trochu snobský, a bylo v něm jakési přátelské, uvolněné kouzlo. Alasdair vyslovoval trochu skotsky ostře, aspoň pokud mohla soudit podle těch několika slov, která si vyměnili. Myslela si, že Alasdair vypadá dobře, takovým tím zachmuřeným způsobem, i když by ji ani nenapadlo, aby to pověděla Rebecce. Jen by jí to nasadilo do hlavy bůhvíjaké myšlenky. A stejně bylo Emily jasné, že by teď měla přemítat o důležitějších věcech, než je rozdíl mezi oběma bratry.

Kapitola druhá

Emily se v lodní kuchyni velmi rychle zabydlela, a protože Rebecca večerní jídlo předem tak dobře připravila, našla si čas zadělat těsto na dávku sýrových tyčinek a upéct na zítřejší den ovocný chlebíček. Rebecca jí poradila, aby využila všechen volný čas k pečení, protože klábosení s cestujícími bylo stejně důležitou součástí její práce jako vaření.

Billie se moc poblíž nevyskytovala, ale to bylo v pořádku, Emily raději věci objevovala tím, že otevírala skříňky a zase je zavírala, než aby jí někdo říkal, kam se má podívat, a tvářil se přitom téměř posměšně. Bude na své nové kolegyni muset zapracovat a přimět Billii, aby se na ni nedívala jako na hrozbu.

Našla si také čas na obeznámení se s kajutami v podpalubí, takže když se k ní pak nesla mnohá „Ahoj!“ z paluby, po které přicházeli další a další hosté, cítila se připravená na to, aby je uvítala.

Postavila se pod schody do salonu, vítací úsměv připravený k použití.

„Omlouvám se, vždycky sem přijedeme jako první.“ Hlas se slabým skotským přízvukem, patřící zřejmě starší ženě, naznačoval, že dorazila Rebečina oblíbená pasažérka.

Rebecca vydala podrobné příkazy o tom, jak se má s Maisií zacházet; daly by se shrnout do věty: „Starej se o ni, jako by to byla tvá vlastní milovaná babička.“

Emily jí vyšla po schodišti naproti pro případ, že by měla s cestou dolů potíže, ale i když byla žena opravdu starší, vypadala poměrně čiperně a zjevně byla na tohle schodiště zvyklá, takže si Emily oddechla.

„Dobrý den, já jsem Emily,“ představila se.

„A já jsem Maisie,“ odpověděla žena, když došla dolů. „Rebecca mi o vás vyprávěla. Volala mi, když pochopila, že je to tady nad její síly. Holka jedna potrhlá. Nemusí si dělat starosti. Řekla jsem jí, že to tady v klidu zvládneme.“

„A to taky zvládneme!“ zasmála se Emily. „Rebecca mi zase vyprávěla o vás a o vašem pletení. Taky trochu pletu.“

„To je dobře, drahoušku.“ Dovolila Emily, aby jí pomohla dojít k čalouněné lavici u kamen. „Robert vzal moje zavazadla. Bude dole za chvilku – jen se zastavil u Jamese, aby se dozvěděl, co se s parníkem dělo od doby, kdy jsme tu byli naposledy, takže jestli vám to nevadí, jen se tady uvelebím u kamen. Mám moc ráda oheň, i v létě.“

„To já taky. Můžu vám přinést šálek čaje? A něco k zakousnutí?“ Nebyla si jistá, jestli by Maisie měla chuť na čajový koláč se silnou vrstvou másla, nebo by si raději nedala obyčejnou sušenku. Emily zničehonic zívla.

„Jste unavená? Rebecca se zmínila, že jste byla celý den na cestě,“ starala se Maisie.

„Když dneska člověk někam letí, vždycky musí vstávat ještě za tmy,“ stěžovala si Emily. „Ale s radostí vám uvařím čaj.“

„Se mnou si nedělejte starosti, budu v pořádku. Počkám s čajem na ostatní. Vzala jsem si pletení a Robert mi potom pomůže do mého pokoje.“

Protože se zdálo, že je u kamen jako doma, vrátila se Emily do kuchyňky, aby nahřála obrovskou konvici a naskládala na tác šálky.

Postupně přijížděli i ostatní pasažéři, většina z nich byla opravdu vděčná za čaj, cesta na kotviště parníku v Crinanu byla náročná. Konečně byli na palubě všichni a shromáždili se v salonu, aby si poslechli Jamese. Na čaj už všichni zapomněli, protože tu na otevření čekala lahev whisky.

James všechny představil a pronesl krátkou uvítací řeč. Pak dodal: „Na zítřek po obědě máme připravenou speciální zábavu, nakládání. Právě v této chvíli do přístavu, kam míříme, dorazila dodávka uhlí. Takže všichni, co budou chtít pomoct, dostanou montérky, lopatu a pivo k obědu. Všichni ostatní by se měli držet dál, protože uhelný prach se dostane všude. A teď – tadáá – prohlašuju bar za otevřený.

Tenhle drink je na nás,“ pokračoval. „Ale pak už si je budete muset zaplatit. Tohle je samoobslužný bar. Každá kajuta má svou kartu, prostě na ni pište, co vypijete. Billie teď roznese sherry nebo skotskou, podle toho, co si dáte radši. Jsou tu i nealko nápoje.“

Billie obcházela s podnosem s drinky a Emily nabídla sýrové tyčky. „Jé, ty mám nejradši!“ rozzářil se Drew. Několik si vzal a s chutí se do nich pustil. Pak zachytil Billiin pohled.

„Dáš si pivo?“ zeptala se Billie. „Přinesu ti ho a napíšu ho do tvé kolonky. Můžeme pít,“ obrátila se k Emily. „Jen si to musíme zapsat a na konci týdne zaplatit.“

„Ale máme to za režijní ceny,“ vysvětloval Drew. „To je bezva.“

„Udělám to,“ odpověděla Billie.

„Ty jsi posedlá, víš to?“