James Clavell

KRÁL KRYSA

Kalibr

Přeložili Jiřina a Karel Kynclovi

KING RAT

Copyright © by James Clavell, 1962

All rights reserved.

Translation © Jiřina Kynclová, Karel Kyncl, 1972, 2003, 2008

ISBN 978-80-284-1441-2

BYLA KDYSI VÁLKA.

ČANGI A VĚZENÍ V OUTRAM ROAD V SINGAPURU

EXISTUJÍ – NEBO EXISTOVALY.

ZBYTEK TÉTO HISTORIE JE OVŠEM FIKCÍ

A NEMÁ NIC SPOLEČNÉHO SE SKUTEČNÝMI

ŽIVÝMI NEBO MRTVÝMI OSOBAMI.

Čangi sedělo jako perla na východním cípu ostrova Singapuru a hrálo duhovými barvami pod poklopem tropického nebe. Stálo na nízkém návrší obehnané pruhem zeleně, která se o kus dál vzdávala modrozelené barvě moře, moře až k nekonečnému obzoru.

Zblízka ztrácelo Čangi svou krásu a měnilo se v to, čím opravdu bylo – v nelidské a odporné vězení. Bloky baráků obklopené vyprahlými dvorky, a ty na oplátku obehnané vysokou zdí.

Za zdí byly v budově věznice v několika poschodích nad sebou cely pro dva tisíce vězňů. Teď však v celách, na chodbách, v každém koutku a škvíře žilo asi osm tisíc mužů. Většinou Angličané a Australané a pár Novozélanďanů a Kanaďanů – zbytky spojeneckých armád z tažení na Dálném východě.

Tito muži byli zločinci. Dopustili se obrovského zločinu. Prohráli válku. A přežili to.

Dveře cel byly otevřené a dveře věznice byly otevřené a veliká brána proražená ve zdi byla otevřená. Muži mohli chodit sem a tam – skoro svobodně. Přesto zřetelně cítili svou uzavřenost, jakousi klaustrofobickou vůni.

Z brány vedla tarmaková cesta. Sto metrů na západ přetínala tuto cestu změť ostnatého drátu s několika průchody. Za nimi byla strážnice, obsazená ozbrojenými odpadky vítězné japonské armády. Pak běžela silnice vesele dál a nakonec se ztrácela ve velikém městě Singapuru. Pro zajatce však cesta na západ končila sto metrů od hlavní brány.

Směrem na východ cesta nejdříve sledovala zeď, pak se obracela na jih a opět sledovala zeď. Po obou jejích stranách stály dlouhé „baráky“, jak se tu říkalo primitivním kůlnám. Byly jedna jako druhá šedesát kroků dlouhé se stěnami z apatu – ze spletených listů kokosové palmy, neuměle přibitých ke kůlům, a s doškovou střechou rovněž z palmových listů. Jedna plesnivá vrstva na druhé. Každý rok se přidávala nebo měla přidávat nová vrstva. Neboť došky trpěly sluncem a hmyzem a hnily a hroutily se. Každá kůlna měla díry, které byly dveřmi, a díry, které byly okny. Zakrývaly je dlouhé doškové závěsy na ochranu proti slunci a dešti. Kůlny stály na cementových podezdívkách, které je chránily před záplavami a hady a žábami a slimáky a hlemýždi, škorpiony, stonožkami, brouky, štěnicemi – před všemi druhy lezoucí a plazící se havěti.

V těchto kůlnách žili důstojníci.

Na jih a na východ od cesty byly čtyři řady betonových bungalovů, dvacet v každé řadě. V nich žili vyšší důstojníci – majoři, podplukovníci a plukovníci.

Pak se cesta obracela k západu, opět podél zdi, a míjela další skupinu kůlen z palmového listí. Zde byly ubytovány přebytky z věznice.

A v jedné z kůlen, menší než ostatní, žila skupina pětadvaceti amerických vojáků.

Tam, kde se cesta opět obracela k severu, byla část zeleninové zahrady. Její zbytek – hlavní zásobárna potravin pro celý tábor – ležel dále na severu, za cestou, proti bráně do věznice. Cesta vedla menší zahradou asi dvě stě metrů a končila před strážnicí.

Celý tento vyprahlý kus země, veliký asi kilometr krát kilometr, byl obehnán ostnatým drátem. Ten se dal lehko přestřihnout. Lehko se pod ním dalo podlézt. Hlídalo ho pár lidí. Žádné reflektory. Žádná kulometná hnízda. Ale když člověk prolezl ven – k čemu to bylo dobré? Domov byl kdesi za mořem, za nekonečnou spoustou vody nebo za nepřátelskou džunglí. Dostat se za ostnatý drát – to přinášelo neštěstí těm, kdo byli venku, i těm, kdo zůstali uvnitř.

Teď, v roce 1945, si Japonci už navykli ponechávat dozor nad zajateckým táborem zajatcům. Japonci vydávali rozkazy a zajatí důstojníci byli odpovědni za jejich dodržování. Když zajatci nedělali potíže, nedělal nikdo potíže jim. Žádost o potraviny – to byla potíž. Potíž byla, že zajatci žili.

Pro zajatce bylo Čangi více než pouhý zajatecký tábor. Čangi bylo genezí, místem, kde se začínalo znovu od úplného začátku.

KNIHA PRVÁ

1

„Toho parchanta hnusnýho dostanu, kdybych měl přitom natáhnout bačkory.“ Poručík Grey byl rád, že konečně řekl nahlas, co mu tak dlouho leželo v žaludku. Jed v jeho hlase vyrušil seržanta Masterse ze snění. Myslel právě na láhev ledového australského piva, na biftek pokrytý volským okem a na domov v Sydney, na svou ženu, na její prsy a na její vůni. Ani se nenamáhal podívat se z okna, koho tam poručík vidí. Přesně věděl, kdo to jde po prašné cestičce kolem ostnatého drátu. Překvapil ho však Greyův výbuch. Velitel vojenské policie v zajateckém táboře Čangi byl obvykle mlčenlivý a nepřístupný jako každý Angličan.

„Šetřete si plíce, poručíku,“ řekl Masters unaveně. „Japončíci ho brzo zkrouhnou.“

„Seru na Japončíky,“ řekl Grey. „Chci ho chytit sám. Chci ho mít v tomhle lapáku. A až si to s ním vyřídím – pošlu ho do báně v Outram Road.“

Masters ohromeně vzhlédl: „Outram Road?“

„Jasně.“

„Přísahám, že chápu, proč ho chcete dostat,“ řekl Masters, „ale... ne... to druhý bych nepřál vůbec nikomu.“

„Patří tam. A já ho tam dostanu. Protože je to zloděj, lhář, podvodník a vyděrač. Hnusná pijavice, která z nás ze všech cucá krev.“

Grey přistoupil k oknu. Ohnal se po mračnu much, které se zvedlo z prkenné podlahy, a přimhouřil oči před odleskem poledního slunce, ostřelujícího zem palbou paprsků. „Kristepane,“ řekl, „pomstím se za vás za všechny.“

Mnoho štěstí, kámoši, myslel si Masters. Jestli Kinga, co mu každý říká Král, může vůbec někdo dostat, tak jsi to ty. Ty máš v sobě tu správnou dávku nenávisti. Masters neměl rád důstojníky, a už vůbec ne vojenskou policii. Zvlášť pohrdal Greyem, protože Grey začal jako prostý voják a snažil se to před ostatními zatajit.

Ve své nenávisti vůči Královi však Grey nebyl sám. Toho nenávidělo celé Čangi. Nenávidělo ho pro jeho svalnaté tělo, pro plamínky v jeho modrých očích. V tomto soumračném světě polomrtvých nebyli ani tlustí, ani zavalití, ani urostlí muži. Byly tu jenom tváře s výraznýma očima, nasazené na tělech, vlastně na kostech a šlachách potažených kůží. Muži se lišili jeden od druhého jenom věkem, tvarem obličeje a výškou. A v celém tomto světě jediný Král jedl jako člověk, kouřil jako člověk, spal jako člověk, snil jako člověk a vypadal jako člověk.

„Vy tam,“ vyštěkl Grey. „Desátníku! Pojďte sem!“

Král věděl o Greyovi, hned jak zabočil kolem věznice, ne snad že by ho viděl v temnotě baráku vojenské policie, ale protože znal Greye jako člověka, který má určité zvyky. Je moudré znát zvyky nepřítele. Král věděl o Greyovi tolik, kolik jenom muž může vědět o jiném muži.

Sešel z cesty a kráčel k osamělé chalupě, trčící jako uher mezi boláky druhých baráků.

„Volal jste mě, pane?“ zeptal se Král a zasalutoval. Mírně se usmíval. Pohrdání, které měl v očích, skrývaly brýle proti slunci.

Grey se díval na Krále z okna. Hladké rysy neprozrazovaly nenávist, která byla jeho neoddělitelnou součástí. „Kam jdete?“

„Vracím se do baráku, pane,“ řekl Král netrpělivě a mozek mu přitom pracoval na plné obrátky. Uklouzlo mu snad něco? Mluvil někdo? Co je to s Greyem?

„Kde jste sebral tu košili?“

Král tuhle košili včera koupil od majora, který ji dva roky opatroval jako oko v hlavě, než přijde den, kdy ji bude muset prodat, aby si mohl koupit jídlo. Rád se oblékal čistě a elegantně, když jiní nemohli, a měl radost, že má dnes čistou novou košili, vyžehlené dlouhé kalhoty, čisté ponožky, vyleštěné boty a neposkvrněnou čapku. Připadalo mu legrační, že Grey je vlastně nahý – až na pateticky záplatované krátké kalhoty, dřeváky a tankistický baret, zkornatělý tropickou plísní.

„Koupil jsem ji,“ řekl Král. „Už je to dlouho. Kupovat není zakázáno – tady a nikde jinde, pane.“

Grey cítil drzost toho „pane“. „Tak dobře, desátníku, pojďte sem dovnitř.“

„Proč?“

„Trošku si popovídat,“ řekl Grey sarkasticky.

Král potlačil vztek, vyšel po schodech, prošel dveřmi a zastavil se u stolku. „Prosím, pane.“

„Obraťte kapsy.“

„Proč?“

„Udělejte, co vám nařizuju. Víte přece, že mám právo vás kdykoli prohledat.“ Grey si dopřál tu radost a dal částečně najevo své pohrdání. „I váš velitel s tím souhlasí.“

„Jenom proto, že jste na tom trval.“

„Mám proč. Obraťte kapsy!“

Král mu otráveně vyhověl. Neměl konečně co skrývat. Kapesník, hřebínek, tobolka, balíček cigaret, krabička plná surového javanského tabáku, rýžový cigaretový papír, zápalky. Grey se přesvědčil, že všechny kapsy jsou prázdné, a otevřel tobolku. Bylo v ní patnáct amerických dolarů a skoro čtyři sta japonských singapurských dolarů.

„Kde jste sebral ty peníze?“ vyštěkl Grey. Z čela mu neustále odkapával pot.

„Hraju, pane.“

Grey se nevesele zasmál. „Jste dítě štěstěny. Přeje vám skoro tři roky, co?“

„Skončil jste, pane?“

„Ne. Ukažte mi hodinky.“

„Jsou na seznamu...“

„Povídám, ukažte mi hodinky!“

Král vztekle stáhl ze zápěstí hodinky na pásku z nerezavějící oceli a podal je Greyovi.

Navzdory svému rozhořčení pocítil Grey osten závisti. Hodinky byly vodotěsné, nárazuvzdorné a s automatickým natahováním. Značka Oyster Royal. Nejcennější majetek v Čangi – kromě zlata. Obrátil hodinky a podíval se na číslo, vyražené do oceli, pak sňal z atapové stěny seznam Králova majetku, automaticky z něho setřel mravence a puntičkářsky porovnal číslo hodinek s číslem uvedeným v seznamu.

„Souhlasí to,“ řekl Král. „Nebojte se, pane.“

„Já se nebojím,“ řekl Grey. „Bát se budete vy.“ Vrátil mu hodinky, za které tu bylo možno dostat jídlo skoro na šest měsíců.

Král si je navlékl a začal si sbírat věci.

„Jo. Ještě prsten!“ řekl Grey. „Ten si taky zkontrolujeme.“

I prsten však byl uveden v seznamu. Jako Zlatý prsten, pečeť klanu Gordonů. Vedle popisu byl otištěn vzorek pečeti.

„Jak to, že Američan má gordonskej prsten?“ Grey vyslovil tuto otázku už mnohokrát předtím.

„Vyhrál jsem ho. V pokeru,“ řekl Král.

„Máte pozoruhodnou paměť, desátníku,“ řekl Grey a prsten mu vrátil. Věděl předem, že hodinky i prsten jsou v seznamu uvedeny. Využil prohlídky jen jako záminky. Skoro masochisticky toužil být aspoň na chvíli blízko své oběti. Věděl, že Král se jen tak snadno nepoleká. Tolik lidí už se ho snažilo chytit, a nepovedlo se jim to. Byl mazaný a opatrný.

„Jak to,“ zeptal se trpce Grey a závist, vyvolaná prstenem, hodinkami, cigaretami, zápalkami a penězi, v něm najednou začala vřít, „jak to, že vy máte tolik, a my ostatní nemáme nic?“

„Nevím, pane. Asi mám kliku.“

„Kde jste sebral ty peníze?“

„Hraju, pane.“ Král byl vždycky zdvořilý. Důstojníkům vždycky říkal „pane“ a zdravil je podle předpisu. Anglické a australské důstojníky. Ale věděl, že jim musí být jasné, jak strašně pohrdá tím „pane“ a salutováním. Muž je muž, ať má jakýkoli původ nebo rodinu nebo hodnost.

Když si ho vážíte, říkáte mu „pane“. Když ne, tak mu tak neříkáte, a jenom kurvám se to nelíbí. Ať jdou do prdele!

Král si navlékl prsten, zapnul kapsy a sfoukl si smítko z košile. „To je všechno, pane?“ Zahlédl v Greyových očích záblesk vzteku.

Grey se podíval na Masterse, který nervózně přihlížel. „Seržante, přineste mi trochu vody, prosím vás.“

Masters unaveně došel k láhvi, která visela na stěně. „Tady máte, pane.“

„Ta je od včerejška,“ řekl Grey, i když věděl, že to není pravda. „Přineste čerstvou.“

„Přísahal bych, že jsem ji už dneska přines,“ řekl Masters. Zavrtěl hlavou a odešel.

Grey mlčel a Král se pohodlně postavil a čekal. Korunami kokosových palem, které trčely nad džunglí hned za ostnatými dráty, proběhl závan větru, nesoucího příslib deště. Na východním nebi se už hromadily černé mraky. Co nevidět zakryjí oblohu celou. Už brzo se promění prach v bahno a vlhký vzduch bude možné dýchat.

„Chcete cigaretu, pane?“ řekl Král a napřáhl ruku s balíčkem.

Grey naposledy kouřil opravdovou cigaretu před dvěma roky, o svých narozeninách. O svých dvaadvacátých narozeninách. Zíral na balíček a chtělo se mu jednu vzít, chtělo se mu je vzít všechny. „Ne,“ řekl vztekle. „Nechci tvý cigarety.“

„Nebude vám vadit, když si zapálím, pane?“

„Bude!“

Král se podíval Greyovi upřeně do očí a klidně vytáhl jednu cigaretu. Zapálil si a zhluboka vdechl kouř.

„Dej to z tý svý držky!“ zařval Grey.

„Ovšem, pane.“ Král ještě jednou pomalu a dlouze vdechl kouř a pak uposlechl. Oči mu ztvrdly. „Nemáte mi co rozkazovat. Neexistuje zákon, kterej by říkal, že nesmím kouřit, když chci. Já jsem Američan a nemusím poslouchat žádnýho fangličkářskýho Anglána. Je vám to jasný? Vlezte mi na záda! Pane!“

„Jdu po tobě, desátníku,“ vybuchl Grey. „Jednou zakopneš a já si na to počkám. Pak tě zavřu sem.“ Prst, kterým ukazoval na hrubě sbitou bambusovou klec, která sloužila jako vězení, se mu třásl.

„Neporušuju žádný zákony...“

„Tak kde jsi sebral tolik peněz?“

„Hraju.“ Král přistoupil ke Greyovi. Potlačoval vztek, ale bylo to silnější než obvykle. „Nikdo mi nedal nic zadarmo. Co mám, je moje a vydělal jsem si to. Jak – to je moje věc.“

„Dokud jsem tu velitelem policie já, tak to není jen tvoje věc.“ Grey zaťal pěst. „Za poslední měsíce tu ukradli spoustu léků. Drogy. Možná že o tom něco víš.“

„Cože?... Poslyšte,“ řekl Král a před očima se mu udělala červená kola, „nikdy v životě jsem nic neukrad. Nikdy jsem neprodával drogy, pamatujte si to! Zatraceně, kdybyste nebyl důstojník, já bych...“

„Ale já jsem důstojník a byl bych moc rád, kdyby ses o něco pokusil. Přísahám, že bych byl rád. Ty myslíš, že máš pevný nervy? Nemáš, kamaráde!“

„Něco vám řeknu. Až se z týhle prdele dostaneme, přijďte se za mnou podívat. Urvu vám ten váš kejhák.“

„Přijdu.“ Grey cítil, jak mu buší srdce. „Ale ty si pamatuj, že do tý doby dávám pozor a čekám. Nikdy jsem neslyšel, že by měl někdo kliku předplacenou na doživotí. Ty taky ne.“

„Ale mám! Pane!“ Král však věděl, že v tom, co řekl Grey, je hluboká pravda. Až dosud měl štěstí. Ohromné štěstí. Ale štěstí je tvrdá práce, dobrý plán a ještě něco navíc. Vůbec ne hazardní hra. Aspoň ne hazardní hra bez schovaného esa v rukávě. Jako dneska ten diamant. Celý čtyři karáty. Konečně ví, jak se k němu dostat. Až bude všechno připraveno. A když se mu podaří udělat tenhle obchod, bude to jeho poslední a nebude už muset hazardovat – aspoň tady v Čangi ne.

„Štěstí se na tebe jednou vysere,“ řekl Grey zlomyslně. „Víš proč? Protože ty jsi jako všichni gauneři. Sežral bys nejradši všecko...“

„Takový svinstvo nemusím poslouchat,“ řekl Král a cítil, jak se dusí vztekem. „Nejsem gauner o nic víc než...“

„Ale jsi! Přestupuješ zákony každou minutu.“

„Hovno přestupuju. Možná japončický zákony...“

„Na ty seru. Mluvím o táborových zákonech. Zakazujou šmelinu. A co děláš ty?“

„Dokažte mi to!“

„Dokážu. Ty jednou zakopneš. A pak uvidíme. Dostanu tě do klece. A pak se osobně postarám, aby tě poslali do Outram Road.“

Král cítil mrazivou vlnu, jak se mu rozlévá od srdce do břicha. „Ježíšmarjá,“ řekl stísněně. „Vy jste přesně ten parchant, kterej by toho byl schopen.“

„V tvým případě,“ řekl Grey a na rtech se mu objevily sliny, „v tvým případě s největší radostí. Japončíci jsou tví kamarádi.“

„Cože, ty svině?“ Král sevřel pěsti a přistoupil ke Greyovi.

„Copak se to tu děje?“ ozval se plukovník Brant a vlezl do baráku. Byl malý, měřil sotva metr padesát a nosil vousy stočené pod bradou jako Sikhové. V ruce měl elegantní hůlku. Jeho vojenská čepice neměla dýnko a byla vycpaná pytlovinou. Odznak pluku na ní zářil jako zlato, vyhlazený dlouholetým leštěním.

„Nic... nic, pane.“ Grey se ohnal rukou po hejnu much, které se zvedlo, a pokoušel se ovládnout dech. „Já jenom... tady desátníka... dělal jsem osobní prohlídku...“

„Ale jděte, Greyi,“ přerušil ho plukovník Brant. „Slyšel jsem, co jste mu říkal o Outram Road a o Japoncích. Je naprosto v pořádku, když ho podrobíte osobní prohlídce a vyslechnete, to ví každý, ale není potřeba, abyste mu hned vyhrožoval a urážel ho.“ Obrátil se na Krále. Na čele mu stály kapičky potu. „Měl byste poděkovat své šťastné hvězdě, desátníku, že vás neohlásím kapitánu Broughovi ke kázeňskému potrestání. Neměl byste chodit tak ustrojen. Už to stačí, aby člověk ztratil nervy. Vy si o nepříjemnosti přímo koledujete.“

„Ano, pane,“ řekl Král. Navenek byl klidný, ale v duchu si nadával, že ztratil nervy. Choval se přesně tak, jak Grey chtěl.

„Podívejte se, jak jsem oblečený já,“ řekl plukovník Brant. „Chápete, krucinál, jak mi je?“

Král neodpověděl. Říkal si v duchu: to je tvůj problém, kamaráde. Starej se o sebe, já se taky starám o sebe. Plukovník měl na sobě jenom kus látky z poloviny sarongu, uvázaný jako sukni kolem beder – a jinak nic. Král byl jediný muž v Čangi, který měl podvlékačky. Šest kusů.

„Myslíte, že vám nezávidím vaše boty?“ zeptal se plukovník Brant podrážděně. „Když mám na nohou tyhle zasraný pantofle?“ Byl obut do jakýchsi podomácku vyrobených trepek – do kusu dřeva, ovázaného proužkem látky.

„Já nevím, pane,“ řekl Král s ostentativně skrývanou pokorou, tak milou důstojnickému uchu.

„No dobře, dobře.“ Plukovník Brant se obrátil ke Greyovi. „Myslím, že byste se mu měl omluvit. Bylo zcela nesprávné mu vyhrožovat. Musíme být fér, co říkáte, Greyi?“

Greyovi dalo obrovskou práci, aby nevyslovil sprosté slovo, které se mu dralo na jazyk. „Omlouvám se.“ Řekl to tiše a vztekle a Královi se nepodařilo skrýt úsměv.

„Velmi dobře.“ Plukovník Brant kývl a podíval se na Krále. „Můžete jít,“ řekl. „Ale s takovýmhle oblečením si o nepříjemnosti přímo koledujete. Vinu můžete dávat jenom sám sobě.“

Král řízně zasalutoval. „Děkuji vám, pane.“ Vyšel na slunce, oddychl si a znovu si začal nadávat. Ježíš, to bylo o fous. Skoro dal Greyovi facku, a to by mohl udělat jen šílenec. Zastavil se a zapálil si pro uklidnění další cigaretu. Všichni zajatci, kteří procházeli kolem, tu cigaretu viděli a cítili její vůni.

„Zatracený chlap,“ řekl plukovník po chvíli. Stále ještě se díval za Králem a utíral si čelo. Potom se znovu obrátil ke Greyovi. „Vy jste se, Greyi, musel zbláznit. Proč ho tak provokujete?“

„Promiňte, já... já myslím, že on je...“

„Ať je, co je, důstojník a džentlmen prostě nesmí takhle ztratit nervy. To je špatné. Moc špatné. Nemyslíte?“

„Ano, pane.“ Grey nemohl říci nic jiného.

Plukovník Brant zachrochtal a sešpulil rty. „Velice správně. Ještě štěstí, že jsem šel kolem. Nemůžeme si dovolit rvačku důstojníka s řadovým vojákem.“ Opět mrkl ze dveří na Krále. Nenáviděl ho a toužil po jeho cigaretě. „Zatracený chlap,“ opakoval a na Greye se přitom neohlédl.

„Nemá disciplínu. Jako všichni Američani. Je to sebranka. Představte si, oni říkají svým důstojníkům křestními jmény!“ Vytáhl obočí. „A důstojníci hrají s mužstvem karty! Bože můj! Jsou horší než Australani – a jaká to je pakáž. Hnus. V indické armádě to bylo jiné, co?“

„Ne, pane,“ řekl Grey tiše.

Plukovník Brant se prudce obrátil. „Já jsem nechtěl... zkrátka, Greyi, jenom proto, že...“ Nedomluvil. Najednou měl v očích slzy. „Proč? Jak to jenom mohli udělat?“ řekl přerývaně. „Proč, Greyi? Já... my všichni jsme je měli rádi...“

Grey pokrčil rameny. Ale aby začal plukovníka utěšovat, k tomu by s ním musel mít soucit.

Plukovník chvilku váhal a pak se otočil a vyšel z baráku. Měl skloněnou hlavu a po tvářích mu stékaly slzy.

Když padl v roce 1942 Singapur, jeho indičtí vojáci skoro jako jeden muž přešli k Japoncům. Anglické velitele uvěznili. Tito vojáci se pak stali prvními strážci zajatců a někteří z nich se chovali jako barbaři. Důstojníci pluku neměli ani chvilku klid, protože zrádci byli většinou jejich bývalí podřízení a jen několik bylo od jiných indických pluků. Gurkhové zůstali věrni do posledního muže, přes mučení a urážky. A plukovník Brant plakal pro své vojáky, pro vojáky, pro něž byl připraven zemřít a pro které teď umíral.

Grey se za ním díval a spatřil Krále, jak u cesty kouří. „Dobře že jsem ti to řek: buď ty, nebo já,“ zašeptal.

Bolest v břiše mu připomněla, že tento týden se mu úplavice nevyhne. Sedl si na lavici. „Do prdele,“ zasténal slabě. Patřilo to úplavici, plukovníku Brantovi a omluvě, ke které byl donucen.

Masters se vrátil s plnou lahví vody a podal mu ji. Grey se napil, poděkoval a pak začal přemýšlet, jak Krále odrovnat. Měl však hlad a nemohl se soustředit.

Ozvalo se slabé zaskučení. Grey se podíval po Mastersovi, který ani nevěděl, že zasténal. Seděl a pozoroval ještěrky, jak běhají po krovech, loví hmyz a páří se.

„Máte úplavici, Mastersi?“

Masters mdle zahnal mouchy, které mu lezly po tváři. „Ne, pane. Aspoň jsem ji neměl už skoro pět neděl.“

„Střevní tyfus?“

„Ne, díkybohu ne. Přísahám. Jen sračku. A malárii jsem neměl už tři měsíce. Mám velký štěstí. Jsem skoro úplně v pořádku.“

„Jo,“ řekl Grey. A pak dodal, jako by ho to právě napadlo: „Vypadáte dobře.“ Věděl však, že brzo bude muset žádat za Masterse náhradu. Vrátil se pohledem ke Králi, díval se, jak kouří, a bylo mu špatně z touhy po cigaretě.

Masters znovu zasténal.

„Co je s vámi, do prdele?“ řekl podrážděně Grey.

„Nic, pane. Vůbec nic. Já musím mít...“

Ale námaha, kterou musel vynaložit na formulování myšlenek, byla příliš veliká. Masters se odmlčel a jeho slova přerušilo bzučení much. Mouchy vládly ve dne, moskyti v noci. Nikdy nebylo ticho. Jaké to asi je – žít bez much, bez moskytů a bez lidí? Masters se pokoušel vzpomenout si, ale i to byla příliš velká námaha. A tak jen seděl, tiše, skoro nedýchal, skořápka bývalého muže. A duše v těle mu slabě blikala.

„Tak dobře, Mastersi, můžete jít,“ řekl Grey. „Kdo má po vás službu?“

Masters s vypětím všech sil donutil mozek k činnosti a po chvíli řekl: „Bluey... Bluey White.“

„Kristepane, seberte se,“ vyštěkl Grey. „Desátník White umřel před třema tejdny!“

„Jo. Promiňte, pane,“ řekl tiše Masters. „Promiňte, já asi... Je to... je to myslím Peterson. Anglán... chci říct Angličan. Myslím, že pěšák.“

„Dobře. Můžete jít na oběd. Ale moc se necourejte a vraťte se.“

„Ano, pane.“

Masters si nasadil rákosový klobouk, jaký nosí Malajci, pozdravil a vyklopýtal ze dveří. Přidržoval si přitom cáry kalhot. Bože, pomyslel si Grey, ten chlap smrdí na padesát kroků. Měli by zvýšit příděl mýdla.

Věděl však, že nejde jen o Masterse. Smrdí tu všichni. Když se člověk nekoupá šestkrát denně, vleče za sebou zápach potu jako rubáš. Při myšlence na rubáš se mu opět vynořil Masters – je na něm vidět, že je poznamenaný. Možná že to sám ví, tak proč by se myl?

Grey viděl umírat už hodně lidí. Když si vzpomněl na svůj pluk a na válku, začala mu prýštit hořkost ze všech pórů. Krucinálhimlřx, chtělo se mu křičet, čtyřiadvacet let a jsem pořád jenom poručík! A válka je všude kolem – na celým světě. Každý den v roce se povyšují vojáci. Možnosti padají z nebe. A já tu trčím v smradlavým zajateckým táboře a jsem pořád jenom poručík. Kristepane! Kdyby nás nebyli v roce 1942 přemístili do Singapuru! Kdyby nás byli poslali tam, kam nás chtěli poslat – na Kavkaz! Kdyby jen...

„Drž hubu,“ řekl nahlas. „Už jsi jako Masters, ty blbče pitomá!“

V táboře bylo normální, že lidé někdy mluvili nahlas sami se sebou. Radši ať mluví, říkali vždycky lékaři, než aby to všechno nosili v sobě. To by byla nejschůdnější cesta do blázince. Dny většinou nebyly ani tak špatné. Člověk mohl přestat myslet na svůj minulý život a na to, co k němu patřilo – na jídlo, ženy, domov, jídlo, jídlo, ženy, jídlo. Nebezpečné však byly noci. V noci se sní. Sní se o jídle a o ženách. O vlastní ženě. A brzo se začne člověku líbit snění víc než bdění, a když si nedá pozor, začne snít i s otevřenýma očima. Den se mu promění v noc a noc v den. Pak přijde už jenom smrt. Mírná. Útěšná. Umřít bylo snadné. Bylo utrpení žít. Výjimkou byl jenom Král. Ten neprožíval žádné utrpení.

Grey se na něho stále ještě díval a snažil se zaslechnout, co říká muži stojícímu vedle něho. Bylo to však příliš daleko. Grey přemýšlel, kdo ten druhý muž vlastně je, ale nemohl si vzpomenout. Jenom z pásky na předloktí poznal, že je to nějaký major. Japonci nařídili všem důstojníkům, že musí nosit na levém předloktí pásku s označením hodnosti. Stále. Dokonce i když byli nazí.

Na nebi se teď rychle začala kupit černá bouřková mračna. Na východě se honily blesky, ale slunce stále ještě nesnesitelně pálilo. Páchnoucí závan větru zdvihl na chvilku prach. Jeho zrnka pak pomalu klesala k zemi.

Grey se mechanicky ohnal bambusovou plácačkou na mouchy. Obratný pohyb zápěstí – a další omráčená moucha spadla na podlahu. Zabít ji by byla nedbalost. Zmrzačit ji! Pak ta bestie pozná bolest a aspoň svou troškou zaplatí za muka, která působí. Zmrzačit ji – a ona pak nehlasně skučí, dokud se mravenci a jiné mouchy nezačnou rvát o její ještě živé tělo.

Grey si však nedopřál obvyklou rozkoš ze sledování muk mučitele. Měl příliš plnou hlavu Krále.

2

„Panečku,“ vyprávěl major Královi s nucenou žoviálností, „a pak jsem přišel do New Yorku. V třiatřicátém roce. Bylo to nádherné. Státy jsou senzační země. Už jsem vám říkal o své cestě do Albany? To jsem byl ještě mladším důstojníkem...“

„Ano, pane,“ řekl Král unaveně. „Už jste mi o tom vykládal.“ Došel k názoru, že se už dost dlouho choval zdvořile. Stále na sobě cítil Greyovy oči. Ačkoliv byl zcela v bezpečí a neměl strach, chtělo se mu zmizet z pálícího slunce a z dosahu těch očí. Měl spoustu práce. A jestli se major konečně nedostane k věci, ať se jde vycpat! „Budu muset jít, pane. Hezky jsme si popovídali.“

„Okamžik,“ řekl major Barry rychle a nervózně se rozhlédl. Byl si vědom zvědavosti v očích mužů, kteří chodili kolem, a jejich nevyslovené otázky: o čem ten major s Králem hovoří? „Já... hm... mohli bychom si promluvit někde v soukromí?“

Král se na něho zkoumavě zadíval. „Soukromí máme tady.“

Major Barry se potil rozpaky. Snažil se však potkat Krále už několik dní. Byla to příliš dobrá příležitost, než aby si mohl dovolit promeškat ji. „Ale barák vojenské policie je...“

„Co maj policajti co dělat se soukromým rozhovorem? Nerozumím vám, pane,“ řekl Král mírně.

„Není potřeba, aby... hm... Plukovník Sellars mi řekl, že byste mi mohl pomoct.“ Major Barry měl jenom pahýl pravé ruky a neustále se na něm škrábal, dotýkal se ho, hnětl. „Mohl byste nám... tedy mně... něco zařídit?“ Počkal, až nebyl absolutně nikdo v doslechu. „Je to zapalovač,“ zašeptal. „Značky Ronson. Ve vynikajícím stavu.“ Teď, když to konečně řekl, trochu se mu ulevilo. Současně však měl pocit člověka, který se nedopatřením objevil na veřejnosti nahý. Říkat takové věci americkému desátníkovi, na slunci, na veřejné cestě!

Král chvilku přemýšlel. „Komu patří?“

„Mně.“ Major ohromeně vzhlédl. „Panebože, snad si nemyslíte, že jsem ho ukradl? Bože, to bych nikdy neudělal. Měl jsem ho schovaný, ale teď... no... teď ho musíme prodat. Má jednotka s tím souhlasí.“ Olízl si suché rty a pohladil pahýl. „Vzal byste si to na starost, prosím? Vy za něj můžete dostat nejvíc.“

„Je to nezákonné.“

„Ano, ale... prosím vás, zařídíte to? Mně můžete důvěřovat.“

Král se otočil zády ke Greyovi a tváří k hradbě z ostnatého drátu. Pro jistotu, kdyby Grey dovedl náhodou odečítat ze rtů. „Po žvejkání někoho pošlu,“ řekl tiše. „Heslo je ,Poručík Albany řek, že k vám mám přijít‘. Rozumíte?“

„Ano,“ řekl major Barry váhavě a srdce se mu rozbušilo. „Kdy jste říkal?“

„Po žvejkání. Po obědě.“

„Ach tak, ano.“

„Dejte mu ho. Já si ho prohlídnu a dám vám vědět. Stejný heslo.“ Král uhasil cigaretu a odhodil nedopalek na zem. Právě na něj chtěl šlápnout, když si všiml majorova výrazu. „Jo tak! Vy toho špačka chcete?“

Major Barry se radostně sehnul a zdvihl nedopalek. „Děkuju. Děkuju vám mockrát.“ Otevřel krabičku na tabák, opatrně roztrhl cigaretový papír, vysypal centimetr tabáku do sušených čajových lístků a pečlivě obsah krabičky promíchal. „Není nad trošku koření,“ řekl s úsměvem. „Mockrát děkuju. Z toho budou aspoň tři výborné cigarety.“

„Brzo se zase uvidíme, pane,“ řekl Král a zasalutoval.

„Ach... hm... totiž...“ Major Barry nevěděl, jak by to měl říci. „Nemyslíte, že... Víte,“ řekl nervózně tichým hlasem, „dát tu věc cizímu člověku... jen tak... Jak mohu vědět, že je všechno v pořádku?“

„Ohlásí se heslem, to je jedna věc,“ řekl Král chladně. „Za druhý – mám nějakou reputaci. Za třetí – věřím vám, že ta věc není kradená. Snad bysme toho radši měli nechat.“

„Ach ne, vy jste mi nerozuměl,“ řekl rychle major. „Chtěl jsem se jenom zeptat! Víte... je to poslední věc, kterou mám.“ Pokusil se o úsměv. „Děkuju. Po obědě. A jak dlouho myslíte, že bude trvat, než se vám podaří... hm... než se vám to podaří?“

„Hned jak to bude možný. A podmínky jako vždycky. Dostanu deset procent z prodejní ceny,“ řekl Král ostře.

„Samozřejmě. Děkuju vám. A ještě jednou děkuju za tabák.“ Majoru Barrymu spadla ze srdce obrovská tíha. Když budu mít štěstí, přemýšlel po cestě ke svému baráku, dostanu šest nebo sedm set dolarů. Za to může být jídlo na hezkých pár měsíců. Na původního majitele zapalovače si ani nevzpomněl. Před několika měsíci ho dal majorovi do opatrování, když šel do nemocnice. Už se nevrátil. To byla minulost. Dnes byl majitelem zapalovače major Barry. Zapalovač patří jemu. On ho prodává.

Král věděl, že ho Grey celou dobu pozoroval. Vědomí, že se mu podařilo domluvit obchod přímo před barákem vojenské policie, mu zvedlo náladu. Spokojen sám se sebou stoupal po mírném svahu a odpovídal na pozdravy známých důstojníků i vojáků, Angličanů i Australanů.

Zvlášť důležitým zasalutoval, ostatním přátelsky pokývl. Věděl, že mu závidí, ale nevadilo mu to. Byl na to zvyklý. Bavilo ho to a zvyšovalo jeho věhlas. A měl radost, že mu chlapci říkají Král. Byl hrdý na to, co dokázal jako člověk – jako Američan. Svou chytrostí stvořil svět. Teď si tento svět prohlížel a byl spokojen. Zastavil se u baráku číslo dvacet čtyři, australského, a strčil hlavu do okna.

„Tinkere,“ zavolal. „Potřebuju ostříhat a udělat manikúru.“

Tinker Bell byl malý hubený človíček. Měl hnědou pleť, malé tmavohnědé oči a loupal se mu nos. Povoláním byl stříhačem ovcí, ale v Čangi byl nejlepším holičem.

„Copak máš ňáký zatracený narozeniny? Dyk sem ti dělal manikúru předevčírem!“

„Tak mi ji uděláš dneska znova.“

Tinker pokrčil rameny a vyskočil oknem z baráku. Král se posadil ve stínu na židli a spokojeně odpočíval. Tinker mu ovázal kolem krku kus látky. „Hele, kámoši,“ řekl a přidržel mu pod nosem kousek mýdla. „Čuchni si!“

„Kruci,“ zašklebil se Král. „Epes ňůňo!“

„To neznám, kámoši. U nás se tomu říká Yardleyový řalky. Jeden muj známej to votočil, dyž byl na makandě. Šilhavejm Japončíkům zrovna pod frňákem. Stálo mě třicet babek,“ zamrkal. Skutečnou cenu přitom zdvojnásobil. „Může bejt špeciálně jen pro tebe, esli chceš.“

„Víš co? Dokavad ti vydrží, budu ti dávat pět babek místo tří,“ řekl Král.

Tinker rychle počítal. Kousek mýdla vydrží aspoň na osm holení, možná na deset. „Polepši se, kámoši. Takhle bych sotva dostal svý prachy zpátky!“

„Vzali tě na hůl, Tinku,“ zachrochtal Král. „Já bych ti toho moh opatřit kila, kus za patnáct babek.“

„Krucinálhimlřx,“ vybuchl Tinker v předstíraném vzteku. „Muj známej ze mě udělal hejla! To se nedělá!“ Vztekle vyráběl z horké vody a sladce vonícího mýdla hustou pěnu. Pak se rozesmál: „Ale ty si vopravdickej Král, kámoši!“

„Jo,“ řekl Král spokojeně. Byli s Tinkerem staří kamarádi.

„Můžu, kámoši?“ Tinker zvedl misku s pěnou.

„Jasně.“ V té chvíli zahlédl Král na cestě Texe. „Počkej ještě chvilku! Hej, Texi,“ vykřikl.

Tex se zahleděl k baráku, spatřil Krále a šoural se k němu. „No?“ Byl to trudovitý mladík s velkýma ušima, křivým nosem a klidnýma očima.

Když ho Král pozval k sobě blíž, Tinker se bez říkání vytratil.

„Uděláš pro mě něco?“ zašeptal Král.

„Jasně.“

Král vytáhl tobolku a vyňal z ní desetidolarovou bankovku. „Najdi plukovníka Branta. To je ten malej se srolovanejma fousama pod bradou. Dej mu to.“

„Víš, kde by mohl bejt?“

„Někde blízko lapáku. Má dnes službu. Dává bacha na Greye.“

Tex se ušklíbl. „Slyšel jsem, že jste se chytli.“

„Ten parchant mě zase prohledával.“

„Hnusák,“ řekl Tex suše a poškrabával se v krátkých vlasech.

„Jo!“ Král se rozesmál. „A vyřiď Brantovi, aby si příště trošku pospíšil. Ale měls tam bejt, Texi. Člověče, ten Brant je herec! Donutil Greye, aby se mi omluvil.“ Ušklíbl se a vytáhl ještě pětidolarovou bankovku. „Řekni mu, že tohle je za tu omluvu.“

„Prima. To je všechno?“

„Ne.“ Král mu dal heslo a řekl, kde najde majora Barryho. Tex odešel a Král se znovu pohodlně usadil. Když se to vezme kolem a kolem, nebyl dnešní den vůbec tak špatný.

*

Grey pospíchal po prašné cestičce a pak po schůdkách do baráku číslo šestnáct. Byl už skoro čas k obědu a jeho bolelo břicho hladem.

Muži se už stavěli do netrpělivé fronty na jídlo. Grey došel rychle ke své posteli, vzal si dvě jídelní misky, hrneček, lžíci a vidličku a připojil se k nim.

„Proč už to tu není?“ zeptal se otráveně muže před sebou.

„Jak to mám ksakru vědět?“ odsekl Dave Daven. Měl výslovnost absolventa Etonu, Harrow nebo Charterhouse a byl dlouhý jako bambusová tyčka.

„Zeptat se snad můžu,“ řekl Grey podrážděně. Nenáviděl jeho výslovnost i jeho původ.

Po hodině čekání přinesli jídlo. Jeden muž donesl k frontě dvě nádoby a postavil je na zem. V nádobách bylo kdysi po pětadvaceti litrech vysokooktanového benzinu. Teď byla jedna do poloviny plná rýže – suché, skoro průsvitné. Druhá byla plná polévky.

Dnes byla žraločí polévka – aspoň jeden žralok byl kousek po kousku rozkrájen do polévky pro deset tisíc lidí. Byla teplá, se slabou rybí příchutí, a byly v ní kousky lilku a zelí, padesát kilogramů na deset tisíc lidí. Hlavní součástí polévky bylo červené a zelené listí, hořké, ale výživné, které se pečlivě pěstovalo v zahradách tábora. K dochucení se ještě přidávala sůl, koření kari a chilli.

Muži tiše postupovali a každý z nich dával pozor, kolik dostal ten před ním a ten za ním. Ale porce byly skoro navlas stejné.

Koflík polévky na muže.

Z rýže se kouřilo. Dnes to byla jávská rýže, její zrnka se nelepila jedno na druhé, nejlepší rýže na světě. Koflík na muže.

Hrneček čaje.

Každý si jídlo odnesl a tiše a rychle jedl. Vaření pilousi dodávali rýži výživnou hodnotu. Červy nebo mouchy muži z polévky beze zlosti vyhazovali, když je tam našli. Ale většina z nich se po prvním rychlém mrknutí, jestli v polévce není náhodou kousek ryby, do misky už nedívala.

Dnes v nádobách trochu jídla zbylo. Kdosi přinesl seznam a tři muži, kteří v něm byli první, dostali přídavek, poděkovali a tím to skončilo. Bylo po obědě. Večeře bude až po západu slunce.

Byla jenom polévka a rýže, ale v táboře měli někteří kousek kokosového ořechu, půlku banánu, sardinku, pár vláken hovězího z konzervy nebo dokonce vajíčko. Celé vajíčko byla vzácnost. Když táborové slepice snášely podle plánu, vyšlo na každého jedno vejce za týden. To byla slavnost. Pár lidí dostávalo vejce každý den, ale všichni zajatci se báli jako čert kříže dostat se do této zvláštní skupiny.

„Poslouchejte, chlapi!“ Kapitán Spence stál uprostřed baráku, ale bylo ho slyšet až ven. Byl dozorčím týdne, zástupcem velitele baráku. Malý tmavý muž se ztrhanými rysy. Počkal, až všichni došli dovnitř. „Na dřevo musíme dodat zítra o deset lidí víc.“ Nahlédl do svého seznamu, vyvolal jména a pak vzhlédl. „Marlowe?“ Nikdo neodpověděl. „Víte někdo, kde je Marlowe?“

„Bude asi u svý jednotky,“ řekl Ewart.

„Řekněte mu, že zítra je přidělen na letiště, ano?“

„Dobře.“

Spence se rozkašlal. Trápilo ho dnes astma. Když překonal záchvat, pokračoval: „Velitel tábora dnes dopoledne mluvil znova s japonským generálem. Žádal, aby byly zvýšeny příděly jídla a abychom dostali více léků.“ V náhlém tichu si znovu odkašlal. Pak mluvil monotónně dál. „Japonec jako vždycky odmítl. Příděl rýže zůstává dvanáct a půl deka na muže a den.“ Spence vyhlédl ze dveří a přesvědčil se, že obě hlídky jsou na místech. Pak ztišil hlas a všichni s napětím poslouchali.

„Spojenci jsou asi sto kilometrů od Mandalaye a pokračují v postupu. Zahnali Japončíky na útěk. V Belgii spojenci postupují, ale je tam špatné počasí. Sněhové bouře. Totéž na východní frontě, ale Rusové postupují jako hrom a v příštích několika dnech se asi zmocní Krakova. Američanům to v Manile docela jde. Jsou blízko...“ Zaváhal a snažil se vzpomenout si na jméno, „... myslím, že je to řeka Agno na Luzonu. To je všechno. Ale je to dobré.“

Spence byl rád, že tato část skončila. Každý den se na schůzce zástupců velitelů z jednotlivých baráků učil zprávy nazpaměť, a pokaždé když vstal, aby je veřejně zopakoval, cítil po těle studený pot a v břiše bolest. Jednou na něho nějaký fízl může ukázat prstem a říci nepříteli, že je jedním z těch, kteří dodávali zprávy. A Spence věděl, že není tak silný, aby nemluvil. Nebo jednou nějaký Japonec může zaslechnout, co říká, a pak, pak...

„To je všechno, chlapi.“ Spence přešel ke své pryčně. Bylo mu špatně od žaludku. Svlékl si kalhoty a vyšel z baráku s ručníkem přes ruku.

Slunce bilo paprsky do země jako kladivem. Ještě potrvá asi tak dvě hodiny, než přijde déšť. Spence přešel asfaltovou silnici a postavil se do fronty na sprchu. Když předal zprávy, musel si vždycky dát sprchu, protože byl celý mokrý od páchnoucího štiplavého potu.

*

„Dobrý, kámoši?“ zeptal se Tinker.

Král si prohlédl nehty. Byly v pořádku. Kůži na obličeji měl napjatou od horkých a studených ručníků, a voňavou. „Prima,“ řekl a zaplatil. „Díky, Tinku.“ Vstal, nasadil si čapku a kývl Tinkerovi a plukovníkovi, který trpělivě čekal na ostříhání.

Oba muži se za ním podívali.

Král míjel skupiny baráků a kráčel rázně k domovu. Cítil příjemný hlad.

Americký barák byl stranou od ostatních. Stál blízko u zdi, takže na něj dopadal její odpolední stín, blízko okružní cesty, která byla životní tepnou tábora, a blízko hradby z ostnatého drátu. Přesně na správném místě. Kapitán Brough z letectva Spojených států, nejvyšší americký důstojník v táboře, trval na tom, aby američtí vojáci základní služby měli svůj zvláštní barák. Většina amerických důstojníků by bývala dala přednost nastěhovat se do něj také – bylo pro ně těžké žít mezi cizinci –, ale to bylo zakázáno. Japonci nařídili, že důstojníci musí být odděleni od mužstva. Také příslušníci druhých dvou národností se s tím jenom těžko smiřovali; Australani trošku snáz než Angličani.

Král myslel na diamant. Operaci s ním nebude snadné připravit, a přitom musí proběhnout jako po drátku. Když došel skoro k baráku, spatřil mladého muže, který seděl na bobku u cesty a mluvil s jakýmsi domorodcem rychlou malajštinou. Byl dočerna opálený a pod kůží mu hrály svaly. Široká ramena. Útlé boky. Měl na sobě jen sarong a vypadal, jako by nikdy neoblékl nic jiného. Měl zbrázděnou tvář, a i když byl hubený jako všichni v Čangi, v jeho pohybech byla ladnost a jakási jiskra.

Malajec – černohnědý a malý – pozorně naslouchal zpěvavé řeči mladého muže. Pak se zasmál, ukázal přitom zuby obarvené betelem, a odpověděl. Zdůrazňoval přitom melodii své řeči gestikulací. Mladý muž se také rozesmál a přerušil ho proudem slov, vůbec si nevšímaje Králova upřeného pohledu.

Král rozuměl jenom tu a tam některému slovu. Mluvil malajsky velmi špatně. Rozuměl spíš směsi malajštiny, japonštiny a „pidgin English“. Slyšel hlasitý smích a uvědomoval si, jaká je to vzácnost. Když se tenhle chlapík smál, bylo znát, že mu to jde od srdce. To bylo vzácné. Nedocenitelné.

Král zamyšleně vstoupil do baráku. Ostatní vzhlédli a přátelsky ho pozdravili. Blahosklonně jim odpověděl. Věděl své a oni také.

Dino dřímal na pryčně. Byl to hezký mladík s tmavou pletí, tmavými vlasy protkanými předčasně šedivými pruhy a zastřenýma vodovýma očima. Král ucítil jeho pohled, kývl mu a Dino odpověděl úsměvem. Ale jeho oči se nesmály.

Ve vzdáleném koutě baráku vzhlédl Kurt od látání kalhot a odplivl si na podlahu. Byl to zakrslý nepříjemný člověk se žlutohnědými krysími zuby. Na podlahu plival stále. Nikdo ho nesnášel, protože se nikdy nemyl. Uprostřed baráku hráli Byron Jones III. a Miller další ze svých nekonečných partií šachu. Oba byli nazí. Když Japonci před dvěma léty torpédovali jeho obchodní loď, vážil Miller sto čtyřiačtyřicet kilogramů. Měřil dvě stě jeden centimetr. Teď vážil šedesát šest kilogramů a záhyby kůže na břiše mu visely přes pohlaví jako sukně. V jeho modrých očích zajiskřilo, když se natáhl a sebral soupeři jezdce. Byron Jones III. rychle sňal řgurku jezdce ze šachovnice a Miller si najednou všiml, že je ohrožena jeho věž.

„Tak to bysme měli, Millere,“ řekl Jones a podrbal si boláky.

„Jdi do prdele!“

Jones se zasmál. „Kam se hrabe obchodní loďstvo na válečný námořnictvo!“

„Potápěj vás jako voly. I bitevní lodě!“

„Hm,“ řekl Jones zamyšleně. Hrál si přitom s páskou na oku a vzpomínal na zkázu lodi Houston, na smrt svých kamarádů a ztrátu oka.

Král prošel barákem. U jeho postele a u velké černé bedny, připoutané k posteli řetězem, seděl Max.

„Dobrý, Maxi,“ řekl Král. „Díky. Máš volno.“

„Prima.“ Max měl ztrhanou tvář. Pocházel z newyorské západní čtvrti, jejíž ulice mu byly od malička učitelkami. Měl hnědé, neklidné oči.

Král automaticky vyňal z kapsy krabičku a dal Maxovi trošku surového tabáku.

„Díky vřelý,“ řekl Max. „Jo, Lee ti vzkazuje, že ti vypral prádlo. Šel pro žrádlo – máme dneska druhou směnu – ale mám ti to říct.“

„Dobrý.“ Král vytáhl balíček cigaret značky Kooa a v baráku to zašumělo. Dřív než mohl škrtnout zápalkou, přispěchal Max a zapálil mu domorodým zapalovačem.

„Díky, Maxi,“ Král zhluboka vdechl kouř. Po chvilce řekl: „Chceš jednu kooa?“

„Ježíš, děkuju,“ odpověděl Max. O ironii v Králově hlase se vůbec nestaral. „Mám ještě něco udělat?“

„Když budu něco potřebovat, zavolám.“

Max si šel sednout na svou pryčnu u dveří. Oči ostatních sledovaly cigaretu, ale ústa mlčela. Byla to Maxova cigareta. Max si ji vydělal. Až přijde řada na ně, aby hlídali Králův majetek, možná taky jednu dostanou.

Dino se na Maxe usmál, a ten mu zamával. Po obědě se spolu o cigaretu rozdělí. Vždycky se dělili o všechno, co našli, ukradli nebo vydělali. Max a Dino byli nerozlučná dvojice. Takové to bylo vůbec v tomto světě Čangi. Zajatci jedli a žili v jednotkách. Dvoučlenných, tříčlenných a tu a tam i čtyřčlenných. Jeden člověk toho tolik nestihne, sám nestačí najít něco k jídlu, udělat si oheň, uvařit a sníst. Nejvýhodnější byla trojice. Jeden sháněl jídlo, druhý hlídal a třetí byl v záloze. Když ten v záloze nebyl nemocný, také on sháněl jídlo nebo hlídal. Všechno se rozdělovalo na tři díly: když člověk v pracovní skupině dostal vajíčko, ukradl kokosový ořech, našel banán nebo něco někde vyměnil, patřilo to jednotce. Byl to jednoduchý zákon jako všechny přirozené zákony. Přežít se dá jenom vzájemným úsilím. Prohřešit se proti jednotce rovnalo se odsouzení k smrti, protože bylli z ní někdo vyloučen, brzy se o tom dověděl celý tábor. A jednotlivec prostě sám přežít nemohl.

Jenom Král nepatřil k žádné jednotce. Jenom on si stačil sám.

Jeho postel stála na nejlepším místě baráku, pod oknem, kde byl cítit i ten nejjemnější závan vzduchu. Nejbližší sousední pryčna byla o dva a půl metru dál. Král měl dobrou postel. Ocelovou. Měla pevnou drátěnku a slamník nacpaný kapokem. Ležely na ní dvě přikrývky a pod polštářem, vyběleným na slunci, zářilo čisté prostěradlo. Celou ji kryla moskytiéra. Bez poskvrny.

Král vlastnil rovněž stůl, dvě pohodlné židle a po obou stranách postele kobereček. Na poličce za postelí leželo jeho holicí náčiní – strojek, štětka, mýdlo a čepelky – a talíře, hrnky, podomácku vyrobený elektrický vařič a pánev na vaření. V rohu viselo jeho šatstvo: čtyři košile, čtvery dlouhé a čtvery krátké kalhoty. Šestery ponožky a spodky byly vyrovnány na další poličce. Pod postelí stály dva páry bot, trepky a pár indických sandálů.

Král si sedl na židli a přesvědčil se, že všechno je na svém místě. Zjistil, že vlas, kterým nenápadně ovázal svůj holicí strojek, zmizel. Parchanti všiví, řekl si v duchu, ještě od nich chytnu svrab. Neřekl však ani slovo. Příště to zamkne.

„Nazdar,“ řekl Tex. „Máš co dělat?“

„Máš co dělat?“ bylo další heslo. Znamenalo: „Mohu ti předat zásilku?“

Král se usmál, přikývl a Tex mu nepozorovaně předal zapalovač značky Ronson. „Díky,“ řekl Král. „Máš chuť na mou polívku?“

„To bych řek,“ přikývl Tex a odešel.

Král si zběžně prohlédl zapalovač. Jak major řekl, byl skoro nový. Nepoškrábaný. Fungoval na každé stisknutí. Zářil čistotou. Král uvolnil jeden šroubek a prohlédl si kamínek. Byl to laciný malajský kamínek, skoro opotřebovaný. Otevřel tedy pouzdro na cigarety, ležící na poličce, a dal do zapalovače nový originální Ronsonův kamínek. Stiskl a objevil se plamen. Král pečlivě upravil délku knotu a byl spokojen. Nebyl to padělek a určitě za něj dostane osm nebo devět set dolarů.

Podíval se z okna. Mladík a Malajec spolu stále ještě žvanili. Blablabla.

„Maxi,“ řekl tiše.

Max se k němu přihnal přes celý barák: „No?“

„Podívej se na toho chlapa,“ řekl Král a kývl směrem k oknu.

„Na kterýho? Na toho žlutýho?“

„Ne. Na toho druhýho. Zavolej mi ho.“

Max se protáhl oknem a odešel ke dvojici. „Hele, Josef,“ řekl příkře mladíkovi. „Král s tebou chce mluvit.“ Ukázal prstem k baráku: „Mezi čtyrma očima.“

Mladík se na Maxe překvapeně podíval. „Se mnou?“ zeptal se nedůvěřivě.

„Jo, s tebou,“ přikývl netrpělivě Max.

„Proč?“

„Jak to můžu vědět, do prdele?“

Mladík se zamračil. Chvilku přemýšlel a pak se obrátil na Malajce Sulimana. „Nantilah,“ řekl.

„Bik, tuan,“ odpověděl Suliman. A rovněž v malajštině dodal: „Dej na sebe pozor, tuane. Buď sbohem.“

„Neboj se, příteli – ale děkuji ti za tvou starost,“ usmál se mladík. Vstal a šel za Maxem do baráku.

„Co chceš?“ zeptal se, když došel ke Královi.

„Buď zdráv,“ usmál se Král. Viděl v mladíkových očích nedůvěru a potěšilo ho to. V očích jiných zajatců byl zvyklý vidět spíš podlézavost. „Sedni si.“ Kývl na Maxe a ten odešel. Ostatní, kteří byli v doslechu, se bez říkání zvedli a vzdálili se.

„Tak si přece sedni,“ řekl Král bodře.

„Díky.“

„Cigaretu?“

Mladíkovy oči se rozšířily, když viděl, že mu Král nabízí kooa. Zaváhal, ale pak si ji vzal. Jeho ohromení ještě vzrostlo, když Král cvakl ronsonem, ale pokusil se je zakrýt a vdechl kouř. „Dobrá. Výborná,“ řekl rozkošnicky. „Díky.“

„Jak se jmenuješ?“

„Marlowe. Petr Marlowe.“ A ironicky dodal: „A ty?“

Král se zasmál. Prima, myslel si, má smysl pro humor a není to prdelolezec. Zapamatoval si to. „Angličan?“

Nikdy předtím si Král Petra Marlowa nevšiml, ale na tom nebylo nic divného mezi deseti tisíci muži, kteří vypadali jeden jako druhý. Teď mlčky odhadoval, co v něm je, a bylo mu jasné, že Marlowe dělá totéž, pokud jde o něho.

„Kooa jsou asi tak nejlepší cigarety, co jsou tu k dostání,“ řekl konečně Král. „S camelkama se ovšem nedaj srovnat. S americkejma. Ty jsou nejlepší na světě. Kouřils je někdy?“

„Ano,“ řekl Petr Marlowe, „ale musím říct, že pro mne jsou moc suché. Já kouříval Gold Flake.“ Znovu nastalo ticho. Petr čekal, kdy Král konečně přejde k věci. A zatímco čekal, uvědomoval si, že se mu Král navzdory své pověsti líbí. Líbil se mu smysl pro humor, který se Královi zrcadlil v očích.

„Mluvíš dobře malajsky,“ řekl Král a kývl směrem k Malajci, který trpělivě čekal venku.

„Řekl bych, že nemluvím úplně špatně.“

Král potlačil touhu odlehčit si nadávkou nad tou typicky anglickou skromností. „Naučil ses to tady?“ zeptal se.

„Ne. Na Jávě.“ Petr Marlowe znejistěl a rozhlédl se. „Máš to tady pěkné.“

„Mám rád pohodlí. Jak se ti sedí na tý židli?“

„Prima.“ Petr byl otázkou trošku překvapen.

„Stála mě osumdesát babek,“ řekl pyšně Král. „Před rokem.“

Petr Marlowe se na něho ostře podíval. Myslel Král jako žert, že mu prostě jen tak řekl cenu? V Králových očích však bylo jenom štěstí a viditelná hrdost. Podivuhodné, pomyslel si. S něčím takovým se svěřit úplně cizímu člověku... „Je moc pohodlná,“ řekl, aby zakryl rozpaky.

„Udělám si nějakou baštu. Vezmeš si taky?“

„Už jsem obědval,“ řekl váhavě Petr Marlowe.

„Ale něco bys asi ještě zbod. Chceš vajíčko?“

Petr už nedokázal skrýt svůj úžas a vyvalil oči. Král se usmál a pomyslel si, že tahle reakce za pozvání stála. Klekl si ke své černé bedně a odemkl ji.

Petr Marlowe zíral. V bedně bylo půl tuctu vajec a několik sáčků kávových bobů. Sklenice plná gula malacca, výborné orientální pochoutky. Banány. Skoro půl kila jávského tabáku. Deset nebo jedenáct balíčků cigaret Kooa. Plná sklenice rýže. Další sklenice fazolí katjang hidjau. Olej. Spousta dobrot v banánových listech. Několik let už neviděl takový poklad.

Král vyňal olej a dvě vajíčka a opět bednu zamkl. Když se podíval na Petra Marlowa, uviděl podivně soustředěnou tvář a v očích nedůvěru.

„Jak ti mám to vajíčko udělat? Míchaný?“

„Víš, zdá se mi, že by nebylo správné, kdybych to přijal.“ Petrovi se mluvilo těžko. „Ty jistě... ty jistě nechodíš a nerozdáváš vajíčka jen tak.“

Král se usmál. Byl to hezký úsměv a Petra Marlowa zahřál. „Na to nemysli. Ber to jako ,ruku podanou přes moře‘ – jako půjčku a pronájem od Roosevelta.“

Po Angličanově tváři přeběhla vlna rozmrzelosti a svaly na čelistech se mu napjaly.

„Co se děje?“ zeptal se rychle Král.

Po chvilce ticha řekl Petr Marlowe: „Nic.“ Díval se na vajíčko. Ještě šest dní na něm není řada. „Jestli ti to nebude vadit, chtěl bych raději míchané.“

„Už se na tom pracuje,“ řekl Král. Věděl, že někde udělal chybu, protože ta rozmrzelost nebyla vůbec hraná. Cizinci jsou praštěný, pomyslel si. Člověk nikdy neví, jak budou reagovat. Postavil elektrický vařič na stůl a zapojil do zásuvky. „Prima, co?“ řekl.

„Ano.“

„Udělal mi ho Max,“ řekl a kývl směrem do kouta baráku.

Petr se tam podíval.

Max vzhlédl: „Chceš něco?“

„Ne,“ řekl Král. „Jenom mu říkám, žes mi udělal ten vařič.“

„Jo. Funguje dobře?“

„Jasně.“

Petr Marlowe vstal a vyklonil se z okna. „Prosím, abys na mne dál nečekal,“ zavolal malajsky. „Uvidíme se zase zítra, Sulimane.“

„Ano, tuane. Mír buď s tebou.“

„I s tebou.“ Petr Marlowe se usmál, znovu se usadil a Suliman odešel.

Král obratně rozbil vajíčka a vyklopil je do žhavého oleje. Tmavožlutý žloutek zaprskal a začal se srážet. Barák byl najednou plný sykotu z Královy pánve. Pronikal lidem do mozků a do srdcí a uvolňoval vodopád slin. Nikdo však nic neřekl a nic neudělal. Kromě Texe. Ten se přinutil vstát a odejít z baráku.

Chlapci, kteří chodili po cestě před barákem, ucítili vůni a znovu si uvědomili, jak Krále nenávidí. Vůně sešplhala dolů z návrší a pronikla do baráku vojenské policie. Grey s Mastersem okamžitě věděli, odkud pochází.

Grey vstal a šel ke dveřím. Chtěl jít do tábora na obchůzku, aby té vůni unikl. Pak si to rozmyslel a otočil se.

„Pojďte, seržante,“ řekl. „Půjdeme se podívat do amerického baráku. Teď je nejlepší čas poohlídnout se po tý Sellarsově věci.“

„Dobře,“ řekl Masters, kterého vůně přiváděla skoro k šílenství. „Ten hnusnej parchant by mohl aspoň vařit před obědem – a ne hned po něm, když večeře bude teprv za pět hodin.“

„Američani jsou dnes ve druhý směně. Ještě nejedli.“

Osazenstvo amerického baráku se pomalu vracelo ke své původní činnosti. Dino se pokoušel znovu usnout, Kurt se zase dal do zašívání, hráči pokeru začali hrát a Miller a Byron Jones III. zahájili novou partii svého věčného šachu. Sykot z Královy pánve však pronikal do všeho. Kurt se píchl jehlou do prstu a sprostě zaklel, Dina přešla ospalost a Byron Jones III. zděšeně zjistil, že Miller mu bere dámu pitomým pěšákem.

„Jéžišikriste,“ řekl Byron Jones III. chraptivě, „mělo by už konečně sprchnout.“

Nikdo neodpověděl. Nikdo totiž neslyšel nic jiného než prskání žhavého omastku.

Také Král se soustředil na pánev. Často se chlubil, že nikdo nedokáže udělat vejce líp než on. Usmažit vajíčko je umění. Nesmí se smažit ani pomalu, ani příliš rychle.

Král vzhlédl a usmál se na Petra Marlowa, ale Petr Marlowe se upřeně díval na vajíčka.

„Kristepane,“ řekl měkce, a bylo to žehnání, nikoli kletba. „To voní.“

Krále to potěšilo. „Počkej, až budou hotový. Báječnější vejce jsi v životě nejed.“ Jemně poprášil vajíčka pepřem a posolil je. „Vaříš rád?“ zeptal se.

„Ano,“ řekl Petr. Zdálo se mu, že nepoznává vlastní hlas. „V naší jednotce vařím většinou já.“

„Jak ti mám říkat? Péťo? Petře?“

Petr Marlowe potlačil překvapení. Křestním jménem říkají člověku jenom vyzkoušení a důvěrní přátelé – jak jinak by bylo možné rozeznat přítele od známého? Mrkl na Krále, a protože v jeho tváři neviděl nic než přátelství, řekl proti své vůli: „Petře.“

„Odkud jsi?“

Otázky, samé otázky, myslel si Petr Marlowe. Pak se mě zeptá, jestli jsem ženatý a kolik mám v bance. Vyhověl Královu pozvání ze zvědavosti, a teď si v duchu nadával, že byl tak zvědavý. Smiřovala ho s tím však nádhera prskajících vajíček.

„Z Portchesteru,“ odpověděl. „To je taková malá vesnice na jižním pobřeží. V hrabství Hampshire.“

„Jsi ženatý, Petře?“

„Ty ano?“

„Ne.“ Král by byl pokračoval, ale vajíčka byla hotová. Sňal pánev z vařiče a kývl na Petra Marlowa. „Talíře jsou za tebou,“ řekl. A dodal s nemalou pýchou: „To mrkáš, co?“

Byla to nejlepší míchaná vajíčka, jaká Petr Marlowe kdy viděl, a složil proto Královi poklonu, největší poklonu, jaké je schopen Angličan. „Nevypadají špatně,“ pravil bez váhání. „Řekl bych, že vůbec nevypadají špatně.“ Vzhlédl ke Královi s tváří tak apatickou, jako byl jeho hlas, a tím ještě svou poklonu zdůraznil.

„O čem to mluvíš, blbče?“ řekl Král vztekle. „Tohle jsou nejsenzačnější vejce, jaký jsi v životě měl!“

Petra Marlowa to pohoršilo a v baráku zavládlo mrtvé ticho. V té chvíli zaznělo zvenčí hvízdnutí. Dino a Miller okamžitě vyskočili a běželi ke Králi a Max se postavil na stráž ke dveřím. Miller a Dino odtlačili Královu postel do kouta, sebrali koberečky a nacpali je pod slamník. Pak přitáhli ostatní postele blíž ke Králově, takže nyní měl Král jenom metr krát dva metry obytného prostoru jako každý jiný v Čangi. Ve dveřích se objevil poručík Grey a o krok za ním nervózní seržant Masters.

Američané si Greye drze prohlédli a po chvilce, jejíž délka byla přesně vypočítaná, neochotně vstali. Grey po stejně urážlivé pauze nedbale zasalutoval a řekl: „Pohov!“ Jenom Petr Marlowe se ani nehnul a stále seděl na své židli.

„Vstaň,“ zasyčel Král, „ohlásí tě k raportu. Vstaň!“ Dlouhá zkušenost mu říkala, že Grey je rozvzteklen na nejvyšší míru. Díval se na Petra pohledem, při němž i Král cítil mrazení v zádech.

Grey pomalu přešel celým barákem až k Petrovi. Zastavil se a dlouze se zadíval na pánev s míchanými vajíčky. Pak mrkl na Krále a znovu na Petra Marlowa.

„Jste nějak moc daleko od domova, ne, Marlowe?“

Petr vyňal z kapsy krabičku na tabák a nasypal si trošku na útržek suchého listu východoindického rákosu. Udělal si neforemnou cigaretu a zdvihl ji k ústům. Trvalo to dlouho a byla to dobře mířená morální facka Greyovi. „Ani nevím, staroušku,“ řekl měkce. „Domov Angličana je tam, kde si zrovna sedne, nemyslíte?“

„Kde máte označení hodnosti?“

„V opasku.“

„Máte je mít na ruce. Jsou na to rozkazy.“

„Japonské rozkazy. A mně se nelíbí japonské rozkazy,“ řekl Petr.

„Jsou to i táborové rozkazy,“ řekl Grey.

Jejich hlasy zněly naprosto klidně a pro americké uši ani trošku rozčileně, ale Grey věděl své a Petr Marlowe také. Šlo o náhlé vyhlášení války mezi dvěma muži. Petr Marlowe nenáviděl Japonce a Grey v jeho očích Japonce reprezentoval, protože trval na dodržování táborových rozkazů, které byly také japonskými rozkazy. Trval na nich nemilosrdně. Byla mezi nimi však ještě hlubší nenávist, vrozená nenávist třídní. Petr věděl, že Grey jím pohrdá pro jeho původ a pro jeho způsob řeči, pro věci, po kterých sám nade vše touží a kterých nikdy nedosáhne.

„Dejte si pásku na místo!“ Grey měl plné právo mu to nařídit.

Petr pokrčil rameny, vytáhl pásku a navlékl si ji na levé předloktí. Na pásce byla hodnost. Poručík královského letectva.

Král vyvalil oči. Ježíš, ořcír! blesklo mu hlavou. A já mu chtěl říct, aby...

„Moc nerad vás vyrušuju při obědě,“ řekl Grey. „Ale zdá se, že někdo něco ztratil.“

„Někdo něco ztratil?“ Ježíšikriste, Král skoro vykřikl leknutím. Ronson! Ach můj bože, honilo se mu hlavou. Zbavit se toho zatraceného krámu!

„Copak je to s vámi, desátníku?“ zeptal se pátravě Grey, který si všiml kapiček potu na Králově tváři.

„Je horko, že jo?“ řekl Král mdle. Cítil, jak mu naškrobená košile vlhne potem. Věděl, že padl do pasti. A že si s ním Grey hraje jako kočka s myší. Rychle odhadl, jestli by se mohl pokusit o útěk, ale mezi ním a oknem byl Petr Marlowe a Grey by ho snadno chytil. A pokus o útěk by znamenal přiznání viny.

Viděl, že Grey cosi říká, a bylo mu, jako kdyby se vznášel na úzké lávce mezi životem a smrtí. „Co jste to říkal, pane?“ To „pane“ tentokrát neznělo jako urážka, neboť Král přitom zíral na Greye nevěřícným pohledem.

„Říkal jsem, že plukovník Sellars ohlásil krádež zlatého prstenu!“ opakoval přísně Grey.

Králi se na chvilku ulevilo. O ronson vůbec nejde! Zpanikařil pro nic za nic! Jde jenom o ten Sellarsův zatracený prsten. Zařizoval pro Sellarse jeho prodej už před třemi týdny – měl z toho slušná procenta. Tak Sellars ohlásil krádež, co? Sviňák prolhaná. „Jéje,“ řekl a v hlase mu lehce zazněl smích, „jéje, to je věc. Krádež! Dovedete si to představit?“

„Dovedu,“ řekl Grey drsně. „Vy ne?“

Král neodpověděl, ale měl chuť se nahlas rozesmát. Nejde o zapalovač! Všechno je v pořádku!

„Znáte plukovníka Sellarse?“ zeptal se Grey.

„Trochu, pane. Jednou nebo dvakrát jsem s ním hrál bridž.“ Král už byl docela klidný.

„Ukazoval vám někdy ten prsten?“ řekl Grey bezohledně.

Král rychle pátral v paměti. Plukovník Sellars mu prsten ukázal dvakrát. Jednou, když Krále žádal, aby mu ho prodal, a podruhé, když prsten přišel zvážit. „Rozhodně ne, pane,“ řekl nevinně. Věděl, že je zcela v bezpečí. Nejsou žádní svědkové.

„Opravdu jste ho nikdy neviděl?“ zeptal se Grey.

„Neviděl, pane.“

Grey měl najednou dost té hry na kočku a na myš. Z touhy po vajíčkách se mu udělalo nanic. Za jedno z nich by byl ochoten udělat všechno, naprosto všechno.

„Nemáte oheň, Greyi, staroušku?“ ozval se Petr Marlowe. Neměl u sebe svůj primitivní zapalovač a potřeboval si zakouřit. Strašně. Nechuť ke Greyovi mu vysušila rty.

„Ne.“ Zapal si, čím chceš, pomyslel si vztekle Grey a obrátil se k odchodu. V té chvíli uslyšel, jak Petr říká Královi: „Mohu si, prosím, půjčit váš ronson?“ Pomalu se otočil. Petr Marlowe se usmíval na Krále.

Jeho slova jako by chvíli zůstala trčet ve vzduchu. Pak se rozběhla do všech koutů baráku.

Zděšený Král začal hledat zápalky, aby získal čas.

„Máte ho v levé kapse,“ řekl Petr Marlowe.

Král jako by v jediné chvíli žil, zemřel a znova se narodil. Chlapi v baráku ani nedýchali. Bylo jim jasné, že s Králem je konec. Teď ho Grey popadne a odvede. Stane se něco, co je za hranicemi nemožnosti. A přece: tady stojí Grey a tady Král a tady muž, který ho nahmátl a položil Greyovi na oltář jako jehňátko. Někteří z chlapů byli zděšeni, někteří se na té scéně pásli očima, někteří Krále litovali a Dinovi se honila hlavou vzteklá myšlenka: ježíšmarjá a já měl zejtra hlídat jeho bednu!

„Tak proč mu nezapálíte?“ řekl Grey. Hlad ho přešel a na jeho místě se v něm rozhostil pocit příjemného tepla. Věděl, že na Králově seznamu není žádný zapalovač značky Ronson.

Král vytáhl zapalovač a cvakl jím. Plamínek, v němž za chvíli shoří, byl rovný a čistý.

„Díky.“ Petr Marlowe se usmál a teprve v té chvíli pochopil, jakou strašnou věc provedl.

„Tak,“ řekl Grey, když bral zapalovač do ruky. To slovo zaznělo majestátně, s konečnou platností a drsně.

Král neřekl nic. Neměl, co by řekl. Jen čekal a teď, kdy už bylo všechno jasné, necítil strach. Jenom vztek nad vlastní blbostí. Muž, který padne do pasti z vlastní blbosti, nemá právo, aby ho ostatní považovali za muže. A tím méně za Krále, protože Králem je vždycky ten nejsilnější, nejenom silou nejsilnější, ale chytrostí, silou a štěstím dohromady.

„Odkud ho máte, desátníku?“ Grey se s otázkou zrovna mazlil.

Petrovi se zvedl žaludek. Mozek mu pracoval na plné obrátky. „Ten zapalovač je můj,“ řekl. Věděl, že to zaznělo jako lež, a proto rychle dodal: „Hráli jsme poker. Prohrál jsem ho. Před chvílí.“ Grey, Král a ostatní na něho zírali jako omráčení.

„Cože jste?“ ozval se Grey.

„Prohrál,“ opakoval Petr Marlowe. „Hráli jsme tu poker. Měl jsem straight... Povězte mu to,“ obrátil se náhle na Krále, jako by mu přihrával míč na smeč.

Král byl ještě ve stavu šoku, ale reflexy už fungovaly. Otevřel ústa a řekl: „Hráli jsme stud poker. Měl jsem full a...“

„Jaké měl karty?“

„Tři esa a dvě dvojky,“ řekl Petr Marlowe bez váhání. Proboha, co je to stud poker, přemýšlel horečně.

Král se zarazil. Chtěl právě říci, že měl tři krále a dvě dámy, a věděl, že Grey si toho všiml.

„Vy lžete, Marlowe!“

„Jak se hraje stud poker, Marlowe?“

Do ticha uhodil hrom a rozčísl horký vzduch. Král otevřel ústa, ale Grey ho zarazil.

„Ptám se Marlowa,“ řekl výhružně.