Emily Skye

DIE GEHEIME DRACHEN SCHULE

© 2018 Bastei Lübbe AG, Germany

překlad © 2024 Mária Schwingerová

ilustrace © Pascal Nöldner

ISBN 978-80-7639-543-5

Charles zavřel oči a přiložil hlavu k hrbolatému čelu svého protějšku. Natáhl ruce; prsty jen taktak dosáhl na rohy svého nejlepšího přítele. Sevřel hroty, tlusté jako větve, aby mohl své čelo ještě pevněji přitisknout k hlavě prastaré bytosti. Bylo to rozloučení na dlouhý čas. Možná navždy.

1

Faul!“

Henry ležel na zádech a držel se za nohu. Ten kopanec ho pořádně zabolel! Měl by opravdu popřemýšlet, zda příště nehrát s holenními chrániči.

Zazněla píšťalka rozhodčího, spoluhráči zajásali a soupeři si začali stěžovat. Zase další typické sobotní odpoledne na fotbalovém hřišti.

Zrzavý kluk ze stejného týmu pomohl Henrymu zpátky na nohy.

„Dobrý?“ zeptal se a Henry přikývl. Na modřiny byl zvyklý. Společně hleděli na rozhodčího, který ukázal na penaltový puntík.

„Jo!“ zaradoval se Henry. Kdyby penaltu proměnil, nejenže by vyhráli, ale dostali by se tím i do čela ligy!

Otočil hlavu k tabuli se skóre. Stálo na ní 1:1 a hodiny vedle ukazovaly 89. minutu hry.

Henry popadl míč a položil ho na penaltový puntík. Pak si upravil kapitánskou pásku a koukl na brankáře soupeřů. Ten klečel a natahoval dlouhé paže. Přezdívka „Chobotnice“ mu výborně seděla. Henry udělal několik kroků vzad, aby se mohl rozběhnout.

Dnes má jedenácté narozeniny. Nedal by si lepší dárek než vítězný kop pro své družstvo! Ještě chvilku přemítal, do kterého rohu střelit, když tu se najednou za brankou vynořil muž. Henry se už už rozběhl, ale něco ho přimělo zarazit se. Cizinec se prostě do tohoto obrázku nehodil. Na sobě měl dlouhý, na pohled velmi drahý černý kabát, černé kalhoty a boty z jemné kůže. Vyloženě ty nepravé hadry pro rozbředlé fotbalové hřiště základní školy Pimrose. Vypadají snad takto hledači talentů z profesionálního klubu? Henry přece jen trochu znervózněl, ale cizinec se na něj povzbudivě usmál a nenápadně pak hlavou ukázal na levý horní roh branky.

Rozhodčí zahvízdal a Henry se zhluboka nadechl. Soustřeď se! nabádal sám sebe. Nakonec, vše teď záviselo na něm. Neuměl říci proč, ale uvěřil neznámému člověku, a v následujícím okamžiku poslal míč do sítě. Brankář se rozhodl pro špatný roh.

Henry zvedl ruce nahoru. 2:1! Trefil se! S hlasitým jásotem k němu přiběhli spoluhráči a vrhli se na něj, až ho úplně zakryli. Jakmile se konečně osvobodil z tolika objetí, podíval se k brance, jenže cizinec zmizel. Divné, pomyslel si Henry a chvilku byl i zklamaný. Potom však odběhl k mámě, která nadšeně poskakovala na okraji hřiště, zachumlaná v pestré šále. Svítilo sice sluníčko, ale pro první podzimní dny v Londýně to už nic neznamenalo.

„Výborně,“ se zářivým úsměvem mu rozcuchala vlasy. Byla jeho největší fanynkou.

„Úplně nejlepší narozky!“ radoval se udýchaný Henry. „Vidělas, mami, toho týpka za brankou?“ pokračoval se vzrušením. „Ukázal mi, kam mám střelit. Vsadím se, že to byl hledač talentů. Možná dokonce z Arsenalu v Londýně. Jen si představ…“

Máma ho přerušila. „On ti dal tip?“ zeptala se vážně.

Henry přikývl.

Vykulila oči. „Henry, ten muž nebyl hledač talentů. Přinejmenším ne pro fotbalový klub. Neviděls ten erb, co měl na kabátě? To je jednoznačně…“

Dál se však nedostala, jelikož trenér základní školy Pimrose netrpělivě odvolal Henryho na hřiště. Hra ještě neskončila.

„Hned, mami! Ještě pořád musíme vyhrát!“ zakřičel Henry a odběhl.

Jeho družstvo hrálo i poslední minuty suverénně a vyhrálo 2:1. Jakmile to rozhodčí odpískal, Henry se vrhl do trávy, zmožený, ale šťastný. Opět vstřelil svému týmu vítězství. A jestli správně počítal, se dvěma góly se stal nejlepším střelcem dneška. To mu dávalo největší šanci stát se králem střelců potřetí v řadě. A kdo ví, možná se mu dokonce podaří dostat se na jednu z vytoužených fotbalových internátních škol. Zasněně hleděl na oblohu.

„Henry!“ ozval se matčin hlas. Přesně tak, do toho máme ještě daleko. Nejdřív je třeba oslavovat: vyhraný zápas i narozeniny. Koneckonců, obrovský tác s jablečným koláčem už doma čeká, až ho on a jeho kamarádi sprovodí ze světa.

Henry se vzpamatoval a rozhlédl se kolem sebe. Udiveně zjistil, že se fotbalové hřiště v mžiku vyprázdnilo. Většina jeho spoluhráčů se už s rodiči chystala domů.

„Hej!“ volal za nimi Henry. „Nepůjdete k nám? Sníst si narozeninový dort a oslavit vítězství?“

Statný chlapec se zrzavou hlavou se k němu otočil, ale jeho matka jej zatahala za rukáv.

„Někdy jindy,“ vykřikl. „Copak jsi to ještě neslyšel? Všichni chtějí honem domů. Víš, jak by bylo trapné, kdyby u tebe zazvonil zvěd ze Sedmi ohňů a ty bys tam nebyl?“

„Ze Sedmi ohňů? O čem to mluvíš? Hej, počkej!“

Rodiče však chlapce odtáhli z doslechu.

Zmatený Henry se rozběhl k matce, která pořád stála na kraji hřiště a čekala na něj.

„Slyšelas to, mami?“ zeptal se Henry. „Co to mají najednou se Sedmi ohni? Nevěděl jsem, že ještě věří na pohádky.“

Matka vypadala nervózně. „Henry, ten muž za brankou, který ti dal tip…“

„Ten hledač talentů?“

Máma zavrtěla hlavou. „To nebyl hledač talentů.“

„Nebyl?“ vyhrkl Henry zklamaně.

„No, aspoň ne takový, jakého si představuješ. Nejdřív si vezmi věci. Vysvětlím ti to cestou domů.“

Henry si povzdechl. Rychle doběhl k hráčské lavičce, přezul se, popadl tašku a vrátil se zpátky k mámě.

Malý řadový domek, v němž Henry s maminkou bydleli, nebyl daleko, a tak spolu chodili na domácí zápasy vždycky pěšky. Za normálních okolností se na zpáteční cestě rádi loudali, ale dnes měla máma naspěch.

„Tak co jsem zmeškal?“ zeptal se Henry netrpělivě.

Matka si nervózně zatahala za konce šály. „Je to takhle,“ začala. „Ten muž, co se objevil za brankou… měl na kabátě erb. Znak Sedmi ohňů.“

Henry se zastavil. Tak přece? Kamarád tedy asi nepovídal nesmysly?!

Henry si vzpomněl na vyprávění svého pradědečka. Internátní škola Sedmi ohňů patřila k velkým mýtům této země. A jako každé dítě i Henry znal legendy o Robinu Hoodovi, rytířích kulatého stolu, lochnesské příšeře a rovněž o Sedmi ohních. Jediný velký rozdíl byl v tom, že Sedm ohňů údajně stále existuje.

„Takže ty si myslíš, že si pro mě přijde muž ze Sedmi ohňů? Jak říkával praděda?“ zeptal se Henry rozrušeně a začal znovu snít. „Mami, jen si to představ! Já v Sedmi ohních! To by byla pecka! George z pětky mi vyprávěl, že tam člověka vycvičí na tajného agenta… A každý, kdo tam byl, potom strašně zbohatne! Koupíme si pak tu vilu v centru, hned vedle stadionu. A z balkonu můžeme koukat, jak Arsenal hraje doma. Mami, já se tam musím dostat!“

„Nedělej si moc velké naděje, Henry,“ řekla mu matka, zatímco šli dál. „A mimochodem, jako tajný agent nebudeš mít vůbec čas dívat se na fotbal! Ani z balkonu, ani v televizi.“

Ale Henry ji už vůbec neposlouchal. Právě si představoval, že podobně jako James Bond stíhá zločince. Jenže na rozdíl od slavného špióna nebude nosit oblek, nýbrž fotbalový dres. S erbem Sedmi ohňů na hrudi. Jestlipak tam mají fotbalový tým? Odbočili na Bezinkovou ulici, na jejímž konci rostl obrovský bezový keř. A za ním stál jejich domeček.

„Poběžím před tebou!“ křikl Henry vzrušeně.

Úzká ulička byla prázdná. Jen zahradní branka u sousedů tiše vrzala ve větru. Jinak bylo ticho. Velmi ticho.

Rozhodně to nevypadalo, že by je měl čekat uvítací výbor od Sedmi ohňů. Zklamaný Henry zpomalil.

Obešel velký bezový keř a zůstal stát jako přikovaný.

„To nemůže být pravda,“ zašeptal.

Na schodišti, které vedlo k jejich domovním dveřím, seděl černě oděný muž z fotbalového hřiště. A na hrudi mu zářil erb. Sedm zlatých plamenů.

2

Můžu se k vám pozvat na čaj, Henry?“ zeptal se muž a vstal.

Henry na něj hleděl beze slova a s otevřenou pusou.

Odkud zná moje jméno?

Jakmile máma dorazila k domu, i ona zůstala jako zkamenělá.

„Promiňte, že vás takto přepadám. Vlastně to není můj styl,“ ujal se neznámý znovu slova. „Ale nepůjdeme raději dovnitř?“ ukázal na dveře.

Henryho máma procitla ze strnulosti. Nervózně se přehrabovala v kabelce, načež vytáhla klíč. A zatímco odemykala, Henry si neznámého měřil pohledem.

„Je to opravdu erb Sedmi ohňů?“ vydal nakonec ze sebe.

Mladý muž se mlčky usmál a ukázal na kuchyňské okno sousedního domu. Téměř nepozorovaně se tam odtáhla záclona, za níž koukala špička sousedčina nosu.

„Prosím, pojďte dál,“ pronesla máma roztřeseným hlasem.

Úzkou chodbou prošli do kuchyně. Dospělí se usadili a Henry šel ke sporáku, aby postavil vodu na čaj.

Po několika pokusech kolem jedné z plotýnek zaplápolal namodralý věnec plamenů. Henry naplnil buclatou konvici vodou a postavil ji na oheň, než si sedl k mámě a jejich společnému hostovi.

Cizinec si odkašlal.

Henry ho napjatě pozoroval.

„Co kdybys skočil do sprchy a oblékl si něco jiného?“ navrhla mu máma.

Henry se podíval na své fotbalové hadry a pak na mámu. Za nic na světě nechtěl přijít o to, co mu chce příchozí ze Sedmi ohňů říct. Ale máma s omluvným úsměvem ukázala na kuchyňské dveře.

„Je tu pár věcí, které bych s tvou mámou rád probral v soukromí,“ potvrdil neznámý.

„Ach jo,“ zabručel Henry a vyrazil pryč. Ještě na vrzajících schodech nahoru si svlékl dres, zbytek oblečení pak přistál na podlaze v chodbě. Nechtěl ztrácet čas. Místo aby čekal, až začne téct teplá, bez váhání skočil pod ledový vodní proud. Mydlení si odpustil. Zimou poskakoval z jedné nohy na druhou a pak vodu vypnul.

Uvázal si ručník kolem boků, odběhl do svého pokoje, rozevřel skříň a náhodně do ní sáhl. Neuběhlo ani pět minut od chvíle, kdy vyšel z kuchyně, a už v různě barevných ponožkách uháněl chodbou a pak hřmotně vrazil zpět do kuchyně – zrovna s pískáním čajové konvice.

Dospělí přerušili rozhovor a udiveně na něj pohlédli.

„Tos tomu teda moc nedal,“ zamumlal host.

„No, aspoň jsi přišel právě včas, abys mohl nabídnout svému bratranci šálek čaje,“ řekla maminka a usmála se.

Henry se zarazil. „Bratranci?“

Muž přikývl. „Bratranci ze třetího kolene.“ Vstal a naznačil úklonu. „Je to ode mě nezdvořilé, vždyť jsem se ani nepředstavil: Charles Benedict Alexander McBain. A rád si dám čaj. I když bychom si měli pospíšit. Ovšem na šálek dobrého čaje bychom si měli čas vždycky najít, jak říkala moje babička. Nemáte náhodou heřmánek?“

Proč si máme pohnout? zeptal se Henry sám sebe. A heřmánek? To jako vážně? Kdo by tu odpornou věc pil dobrovolně, pokud by nebyl nemocný?

Henry se zvědavě zadíval cizinci do tváře. Ani trochu se nepodobáme! Já mám tmavě hnědé oči a mírně odstávající uši, Charles se naopak kouká jasně modrýma očima. No dobře, trochu křivý nos máme společný, ale nic víc.

Henry sundal konvici z plotny a nalil čaj.

„Proč vlastně musíme spěchat?“ zeptal se Henry. Nabídl matce i bratranci šálek, z něhož stoupala pára, a znovu se k nim posadil. Máma si vzala heřmánkový čaj, ušklíbla se a mrkla na Henryho.

Charles si naproti tomu čaj pofoukal, napil se a pak se Henrymu pevně podíval do očí. „Opravdu přicházím ze Sedmi ohňů. A ty, milý bratranče, jsi byl vybrán. Oblačný hrad tě volá.“

„Oblačný hrad?“ zaskuhral Henry.

„Tak se jmenuje školní budova na Sedmi ohních.“

Takže je to skutečně pravda! Henry odložil šálek. Ruka se mu vzrušením třásla natolik, že napít se nepřicházelo v úvahu. V hlavě mu vířilo tisíc otázek, a on se nedokázal přimět k tomu, aby vyslovil byť jedinou z nich.

Pomoc hledal pohledem u mámy. Ta povzbudivě přikývla.

Henry se zhluboka nadechl a sebral trochu odvahy. „Je… je na Sedmi ohních fotbalový tým?“

Jakmile se na to zeptal, sám tomu nemohl uvěřit. Při všech možných záhadách, které obklopují Sedm ohňů, byla otázka ohledně fotbalového týmu pravděpodobně tou nejhloupější, jakou mohl položit.

Charles zavrtěl hlavou. „Na Sedmi ohních dávají přednost nebezpečnějším hrám.“

Na Henryho to udělalo dojem. „Jakým přesně?“

Charles místo odpovědi zvedl šálek a polkl další doušek. Henry si při tom všiml rukou pokrytých jizvami a mozoly, které se jaksi nehodily k jeho jinak elegantnímu vzhledu.

Henryho počáteční ostych zmizel. Zvědavost byla větší. Chtěl se o tom tajemném místě dozvědět víc.

„Co ta zranění na rukou? Máš je také od Sedmi ohňů?“

„Henry!“ pokárala ho rychle matka. „Takové otázky se nekladou.“

Ale bratranec se usmál.

„Cena, kterou platíš za výcvik na Sedmi ohních, není malá. Ujišťuji tě však, že stojí za každý šrám, každou modřinu a každý škrábanec. Zvláště modřiny se hojí docela rychle.“

Henry ucítil máminu ruku kolem ramen.

„O chlapce si nedělejte starosti. Na Sedmi ohních je někdo, kdo Henryho ochrání. A věřte mi, když jej bude mít po boku, stane se pro Henryho Sedm ohňů nejbezpečnějším místem na světě.“

„A kdo to přesně je?“ zeptal se Henry.

Charles našpulil rty a na znak lítosti zavrtěl hlavou. „Sedm ohňů si střeží svá tajemství. Tak to bylo na začátku a tak to musí být navždy,“ řekl. Znělo to skoro jako citace z nějaké knihy. Krátce pohlédl na hodinky. „Ten, kdo je povolán k Sedmi ohňům, následuje volání. Být vyvoleným je dar a zároveň zodpovědnost, kterou nelze odmítnout.“ Charles pokrčil rameny. „Vím, že to je všechno poněkud náhlé. Ale jinak to nejde. Důvěřuj mi. Můžeš si ještě v klidu dopít čaj, Henry. Potom musíme vyrazit.“

„Vyrazit? Hned teď?“ Henry se vytřeštěnýma očima koukal tu na mámu, tu na Charlese.

Matka se naklonila a znovu ho objala. „Je to přesně tak, jak nám vždy pradědeček vyprávěl.“

Charles odsunul židli a vstal. „Opravdu mě velmi těšilo. Máte skvělého kluka. Jsem si jistý, že vám bude na Sedmi ohních dělat čest.“ Na rozloučenou jí podal ruku. „Počkám venku v autě.“

Henry se opřel čelem o stůl. Potřeboval přemýšlet. Tohle jsou opravdu drsné novinky! Z ničeho nic se objeví tenhle Charles, kterého nikdy předtím neviděl, a tvrdí, že je jeho bratranec. A vzápětí mu chce obrátit život vzhůru nohama. No jo, má-li být upřímný, o takovém dobrodružství vždycky snil. Henryho tělem se rozlévalo vzrušené mravenčení. Ovšem pak ho cosi bodlo.

„Ale…“ Henry lehce zvedl hlavu. „Opravdu musím jít hned, mami?“ zeptal se poté, co se za Charlesem zabouchly dveře. „Co pak bude s tebou?“

Stiskla mu ruce. „Na prázdniny přece budeš zase tady. Uteče to jako voda, uvidíš. Sedm ohňů si zamiluješ, jako si je zamiloval pradědeček. Jsi přece můj hrdina. A hrdinové jsou stvořeni pro dobrodružství!“

Vstala a přitáhla si ho k sobě.

Obvykle Henry neměl rád, když to dělala. Na to byl už rozhodně starý. Ale dnes bylo všechno jinak.

„Co ti vyprávěl o Sedmi ohních, když jsem byl ve sprše?“ zeptal se.

„Nic moc,“ řekla máma. „Ale ukázal mi tohle.“ Podala Henrymu letitou fotografii. Muže na ní hned poznal – byl to praděda. A nosil erb Sedmi ohňů stejně jako Charles.

Henry užasl. V duchu už viděl na té fotografii sám sebe, s erbem Sedmi ohňů na hrudi… Usmál se. Dokud máma hlasitě nepopotáhla a nevytrhla ho z myšlenek.

„Nenech bratrance déle čekat,“ řekla a schovala si kapesník.

„Ale obleč si bundu, venku je zima.“

3

Charles se ve svém mini Cooperu řítil večerní londýnskou dopravní špičkou. Henry, přitisknutý k sedadlu, zatínal prsty do čalounění. Charles si začal povídat, jako by se procházeli Hyde Parkem.

„Věděl jsi, že náš poslední premiér i královnin vnuk byli také na Sedmi ohních?“

Henry zavrtěl hlavou a zavřel oči. Dostali se do protisměru a málem se srazili s protijedoucí dodávkou. Charles v poslední vteřině stočil volant a vtěsnal se do mezery mezi autobusem a náklaďákem. Řidič autobusu rozhořčeně zatroubil.

„Premiér a vnuk královny!“ zamumlal Henry. „To vypadá jako docela snobská internátní škola.“

Vzpomněl si na své spolužáky. Ještě před chvílí hráli fotbal a on, aniž by se rozloučil, je teď na cestě do... Jo, kam vlastně? Sedm ohňů – neznal víc než jméno a spoustu pověstí.

Charles znovu šlápl na plyn. „S ničím si nedělej starosti. Sedm ohňů si oblíbíš.“

Opustili centrum města a vyrazili směrem k přístavu. Tady byly ulice prázdnější a Henry se trochu uvolnil.

Po chvíli zastavili. Ve stínu staré loděnice Henry zahlédl skupinku dětí.

„Tamhle jsou ostatní,“ řekl Charles. „Za chvíli vás vyzvednou.“

„Co teď? Myslel jsem si, že mě vezmeš do Sedmi ohňů ty!?“

Charles zavrtěl hlavou. „To bych moc rád. Ale ten, kdo už absolvoval Sedm ohňů, se zpátky nevrací.“

Naklonil se nad Henryho a otevřel dveře spolujezdce. Pak se zastavil a naléhavě na Henryho pohlédl.

„Velmi brzy se s někým seznámíš. S někým velmi starým, jenž umí být dost nevrlý. Slib mi, že se o něj dobře postaráš. Jakmile se vy dva spřátelíte, Sedm ohňů se stane nejhezčím obdobím tvého života.“

Než si Henry uvědomil, co se s ním děje, stál na ulici a díval se za ujíždějícím autem. No, čím dál tím líp! Vytáhl si zip na bundě až po bradu. Z chladného větru, který byl cítit rybinou a mořskými řasami, se úplně roztřásl. Nevěřícně vykročil ke skupině čekajících dětí.

„Ty jsi předposlední,“ uvítal Henryho baculatý kluk, jenž mu sahal tak po ramena a zíral na něj přes tlusté brýle. „Logicky, přirozeně, dává to smysl. Vždyť teď je nás šest, a Sedm ohňů rovná se sedm nových žáků. Chybí tedy ještě jeden. A vůbec, jmenuju se Arthur Doyle. A ty?“