THE LAST ANNIVERSARY

Copyright © Liane Moriarty 2005

All rights reserved

Translation © 2017 by Šárka Kadlecová

Cover image © Lumina Imaging / Getty Images

ISBN 978-80-249-6030-2

Mým rodičům, Diane a Bernie Moriarty, s velkou láskou

Kapitola první

„TY SI FAKT MYSLÍŠ, že nám to projde?“

„Kdybych si to nemyslela, tak to přece nenavrhuju.“

„Mohly bychom jít do vězení. To je moje třetí nejhorší noční můra. Tu první mám z trychtýřových pavučin, druhou z porodu a třetí z toho, že půjdu do vězení.“

„Do vězení žádná z nás nepůjde, ty tele. A až z nás jednou budou dvě milé stařenky, už si ani nebudeme pamatovat, že se to nestalo tak, jak jsme tvrdily.“

„Nedovedu si představit, že by zrovna z nás byly milé stařenky.“

„Máš pravdu, to není moc pravděpodobné.“

Kapitola druhá

„MANŽELSTVÍ JE DŘINA a občas trochu nuda. To máš jako s prací v domácnosti. Nikdy není hotovo. Nezbývá ti než zatnout zuby a dál se den po dni lopotit. To víš, že muži se s tím tolik nenadřou, ale co s nimi naděláš? S domácími pracemi taky moc nepomůžou. Tedy aspoň za mých časů nepomáhali. Samozřejmě že dneska vaří, vysávají, přebalují – dělají úplně všechno! Ale stejně nedostáváte v zaměstnání takový plat jako oni, že ne? Máte před sebou, děvčata, ještě dlouhou cestu. I když ty se v tomhle ohledu zrovna nepřetrhneš, co?“

„No dobrá, tetičko Connie, ale víš, mně nejde o manželství obecně. Zajímá mě manželství Alice a Jacka. Jak bys ho popsala? Bylo obyčejné? Neobyčejné? Zkus se rozpomenout. Pomohly by mi i sebemenší detaily. Myslíš, že se měli rádi?“

„Rádi? Pchá! Něco ti povím, a je to důležité. Zapiš si to. Jsi připravená?“

„Ano, jsem.“

„Láska je rozhodnutí.“

„Rozhodnutí?“

„Přesně tak. Rozhodnutí. Žádný pocit. A to si právě vy mladí neuvědomujete. Proto se taky v jednom kuse rozvádíte. Bez urážky, má drahá. A teď už vypni ten hloupý kazeťák a já ti udělám toasty se skořicí.“

„Jsem úplně přecpaná, tetičko Connie. Vážně. A hele, musím říct, žes mi ale vůbec nepomohla. Pochop, tahle záhada Munroových děťátka je jako skládačka. A ty jsi její kousek. Kdybych ty kousky poskládala všechny, mohla bych tu záhadu vyřešit. Jen si to představ! Po takové době. Tobě by se to nelíbilo? Nepřipadá ti to fascinující?“

„Veroniko, zlatíčko, proč si radši nenajdeš nějakou práci? Slušné a stálé zaměstnání, třeba v bance.“

Kapitola třetí

ZNIČEHONIC, těsně po velikonočních svátcích, zavolá Sophii Honeywellové do práce její bývalý přítel Thomas Gordon, jestli by si s ním nezašla na drink. Prý s ní potřebuje probrat něco „docela závažného“.

„Ale není to, doufám, moc závažné?“ Sophie si uvědomuje, že mluví pronikavě a rozechvěle. Srdce jí tluče jako splašené, a vlastně se skutečně vyplašila, když uslyšela ten důvěrně známý, a přesto už cizí hlas. Nemluvili spolu od ošklivého rozchodu před třemi lety.

„Snad nikdo neumřel?“ zeptá se. „Všichni zdraví jako řípa?“

Co to plácá za nesmysly? Ona přece takové věci neříká. Musí to být těmi nervy.

Na chvíli se rozhostí ticho, než Thomas odpoví: „No, vlastně ano, někdo zemřel.“

Sophie se pleská dlaní přes ucho. Pak si nějakou dobu rozčileně odkašlává, až si konečně vybaví, co jí zdvořilost velí říkat pozůstalým. „Thomasi,“ pronese jemně smutným tónem, „To mě moc mrzí.“

„Jasně, děkuju,“ opáčí Thomas úsečně. „Můžeme si tedy zajít na ten drink?“

„To víš, že můžeme. Ale kdo tedy, ehm, kdo vůbec umřel?“

„Řeknu ti to radši až večer.“

Najednou jako by se nikdy nerozešli. Copak se nemůže normálně vymáčknout? Ústa se jí špulí do takového toho němého

výkřiku plného zoufalství, jaké bývaly pro její telefonní hovory s Thomasem typické. „To chceš, abych se celé odpoledne trápila tím, kdo to byl? O koho jde? Kdo umřel?“

Ztěžka si povzdechne a nakonec, jako by se tím potvrzovalo, že měl pravdu, prohlásí: „Moje tetička Connie.“

„Aha.“ Sophie se snaží nedat na sobě znát, že se jí ulevilo. „To je mi líto.“ Tetičku Connie si dobře pamatuje, ale byla to přinejmenším devadesátiletá stařenka, a Sophie by se s ní tak jako tak sotva ještě někdy viděla, když už teď s Thomasem nechodí. Přece ji po třech letech útrpného, ledového mlčení nezve na drink jen proto, aby jí řekl, že mu umřela tetička Connie?

„Zřejmě to bude v novinách,“ poznamená Sophie. „Že ona byla tak trochu slavná?“

„Ano, to nejspíš bude. Hele, uvidíme se večer. Bude hezké si pokecat. Tak v šest U Vladaře. Máš se tam jak dostat?“

Vladař je pět minut chůze od její kanceláře. „Ano, jistě. Budu tam.“

Odloží telefon a pečlivě si zapíše Thomas, 18.00 na lepicí papírek a ten si přilípne na počítač, jako kdyby vážně hrozilo, že jí to vypadne z hlavy. Úplně zapomněla na ten jeho zvyk dělat si starosti, jak si ženy, když jsou to taková bezmocná a křehká stvoření, poradí s přepravou z místa na místo.

Tohle od ní nebylo spravedlivé. V duchu se klepne přes prsty za to, že Thomase vinila ze šovinismu, když je to ve skutečnosti největší dobrák na světě a starosti o přepravu z místa na místo si dělá u obou pohlaví. Chová se ke každému jako ustaraný táta.

Teď ovšem tátou skutečně je. Jeho srdce se očividně zotavilo z toho, jak ho „prohnala drtičem papíru“ (což jsou jeho vlastní slova, z opileckého, lítostivého e-mailu plného divných metafor), a stihl se oženit s dívkou jménem Deborah a pořídit si s ní děťátko, které se jmenuje Lily, Suzy či nějak podobně roztomiloučce. To si ale jen namlouvá, že si jméno jejich dítěte nevybavuje.

Ví moc dobře, že se jmenuje Lily.

Vrátí se pohledem k obrazovce počítače. Když Thomas volal, zrovna psala sdělení výboru pro morálku na pracovišti. Zatím má hotové záhlaví:

☺☺☺☺☺☺☺

Sdělení výboru pro morálku vždycky začíná takhle zvesela. Výbor pro morálku nesnáší, protože je to absurdní pojem (založili ho dřív, než nastoupila), všichni jeho členové jsou úmorně pozitivní a důležitě kňourají, že je třeba „na pracoviště vnést trochu zábavy“. Jenže coby ředitelka oddělení lidských zdrojů si nemůže dovolit výbor pro morálku rozpustit. Bez výboru pro morálku by přece šla morálka do háje!

Začne psát.

☺ MILÍ ČLENOVÉ VÝBORU! NASTAL ČAS ZAPOJIT MOZKOVNY! ☺

Pak k tomu připíše: ZAČNĚTE ŽÍT, VY LÚZŘI.

Kolem její kanceláře projde jeden z obchodních zástupců firmy, zaťuká na skleněnou přepážku a zavolá na ni: „Zdar, Soph!“ Sophie na něj zahaleká: „Zdar, Matte!“ a máchne pěstí do vzduchu jako spoluhráč.

Je strašná podvodnice.

Honem ťuká na klávesu delete a přitom si s příjemným mrazením představuje, jak by se tvářili, kdyby omylem klikla na „Odeslat“. To by byla rána pro ty jejich dychtivé obličeje!

Co může ten Thomas po takové době chtít?

Přistihne se, že si vybavuje nahnědle cukrovou vůni. Takhle voněly skořicové toasty, rozkvetlé plumérie a leštěnka na náby tek – vonělo to tak doma u jeho tetičky Connie.

Sophie chodila s Thomasem skoro rok, než se rozhodla se s ním rozejít. K tomuhle rozhodnutí dospěla po týdnech mučivé sebeanalýzy. No ano, milovala ho, ale milovala ho ze správných důvodů? Tak například věděla, že je správné milovat muže za to, že má laskavé srdce, ale není správné ho milovat kvůli jeho bankovnímu kontu. Bylo v pořádku milovat ho proto, že má nádherně modré oči, ale povrchní milovat ho pro jeho opálené svaly. (Pokud to samozřejmě nebyly svaly těžce vydřené, třeba důsledek jeho povolání střihače ovcí či akrobata nebo toho, že se pohybuje na kolečkovém křesle.)

Ale je, či není správné milovat muže kvůli marcipánovému dortu? Thomas vařil jako anděl a Sophie patřila k ženám, které si na jídlo potrpí. Při pohledu na něj, jak seká česnek, se jí touhou dělalo mdlo, a když ukusovala z jeho marcipánového dortu, bylo to srovnatelné s mnohonásobným orgasmem. Rizoto z mořských plodů jí vhánělo do očí slzy radosti. Jenže copak tohle není chamtivý, plytký základ pro lásku? Tím spíš, když člověk občas ve skrytu duše zahanbeně lituje, že nemůže dostat jen ten marcipán, aniž by si musel vyslechnout další dlouhatánskou, utrápenou historku o registraci nového automobilu.

A je snad správné milovat někoho kvůli tomu, že je to vnuk děťátka Munroových, když jste Munroových děťátkem odjakživa mírně posedlí? Copak to není jako milovat někoho jen proto, že patří do královské rodiny, ačkoli jste se do něj měli zamilovat ve chvíli, kdy byl převlečen za chudého rolníka, a pak příjemně žasnout, když se ukázalo, že je to princ?

Sophii připadalo, že Thomase nemiluje tak, jak by si zasloužil být milován. Zasloužil si mít ženu, která by zbožňovala ten jeho vyděšený výraz a skřípání zuby, kdykoli musel složitě couvat na parkoviště. Zasluhoval si někoho, komu by připadalo roztomilé, že čte v letadle vždycky svědomitě, do posledního řádku bezpečnostní instrukce pro pasažéry a svou zodpovědnost bere tak vážně, že když ho náhodou usadí do řady sedadel vedle nouzového východu, na užaslé letušce deset minut vyzvídá, co přesně se má s dveřmi udělat v krajně nepravděpodobném případě nouzového přistání.

Ale hlavně si Thomas zasloužil, aby ho někdo miloval tak, jako on miloval Sophii. Jednou objevila v jeho počítači dokument nazvaný „Sophie“, a když ho pochopitelně otevřela, našla v něm seznam tipů, jak se stát dobrým partnerem. Jako kdyby byla Sophie nějaká hádanka, kterou vyřeší, když bude postupovat podle pravidel. Stály tam instrukce jako třeba: „Když S. navrhne výlet, nezmiňuj se o tom, že může pršet. Je to pesimistické.“ „Neříkej ‚cokoli chceš‘, když s tebou S. plánuje víkend. Rozčiluje ji to.“

Když to Sophie četla, bylo jí z toho do pláče.

Thomas byl hezký, inteligentní, moc hodný a tu a tam – když se uvolnil – i docela zábavný, jenže Sophie se začínala děsit toho, že by mu mohla být nevěrná. Jednou si spolu vyšli na večeři, číšník se jí zeptal: „Budete na to chtít drcenej pepř?“, a když se střetla s jeho pohledem, pocítila takový náboj sexuální energie, že se musela honem podívat jinam.

Ne že by ji jejich sexuální život neuspokojoval. To jen že sex s Thomasem byl tak hrozně příjemný a… slušný. Zatímco on se ochotně a trpělivě věnoval džentlmenské předehře, ona se přistihovala, jak si toužebně říká, že by se jí docela zamlouvalo, kdyby s ní praštil o postel a vrhl se na ni. Samozřejmě že by jí vyhověl, kdyby se mu s tím svěřila, a o postel by s ní praštil, ovšem opatrně, aby se nebouchla do hlavy, a tvářil by se přitom stejně úzkostlivě, jako když couvá na parkoviště.

Copak v lásce nejde o víc než o tuhle přátelskou, poněkud nedůtklivou náklonnost? Není snad morálně pochybné zůstávat s člověkem, z něhož se vám ani trochu nepodlamují kolena? Není cosi vznešeného na tom, když ukončíte hezky příjemný vztah a vydáte se hledat toho pravého?

Takový pošetilý sled myšlenek vedl Sophii k tomu, že se unáhleně rozešla s nejhodnějším mužem, s jakým kdy chodila.

Rozchod si špatně načasovala. A kdyby jen špatně, načasovala si ho přímo ukázkově nevhodně. Schválně si k tomu vybrala pátek, protože si myslela, že mu tak poskytne víkend na to, aby se vzpamatoval z nejhoršího šoku. Byl patolog a ona nechtěla mít na svědomí, že určí u něčího vzorku nesprávnou diagnózu.

Naneštěstí měl hroznou shodou okolností zrovna na tenhle pátek svoje vlastní plány.

Vážně to nebyla její vina. Copak mohla tušit, že ji chce překvapit a na odpoledne jim zamluvil letenky na fidži s dovolenou, která měla začít tím, že ji na bílé písčité pláži požádá o ruku, zatímco je bude zalévat svit měsíce a smyčcová kapela oblečená do tradičních fidžijských kostýmů jim bude hrát serenádu? Jak měla vědět, že utratil patnáct tisíc čtyři sta dvacet pět dolarů za zásnubní prsten? A mohla snad tušit, že se na téhle sice ne přísně tajné, ale každopádně podloudné operaci s nadšením podílel přinejmenším tucet známých a příbuzných? Tak například kamarádky, které jí potají sbalily tašku s nejsvůdnějším prádélkem, různí lidé, kteří dostali za úkol zalévat jí květiny, nebo její šéf, který souhlasil s tím, že ji uvolní z práce.

Samozřejmě že každý člověk, který přísahal, že to nikomu neřekne, donutil přísahat, že to nikomu neřeknou, minimálně tři další lidi. Sophii naštvalo, když zjistila, že se o té chystané žádosti o ruku dozvědělo tolik lidí dřív než ona, třebaže to už, jak Thomas oprávněně namítal, pochopitelně nebylo podstatné.

„Musím ti něco říct,“ oznámila mu statečně, neboť se domnívala, že jedou do nové brightonské restaurace s mořskými plody, zatímco ve skutečnosti měli namířeno k jeho sestře Veronice, která byla připravená odvézt je na letiště.

„Já ti taky musím něco říct!“ prohlásil Thomas, a jak si dodatečně uvědomila, znělo to poněkud rozjařeně. „Ale začni ty,“ dodal velkoryse.

A tak začala a jeho dychtivý výraz se kabonil a nabíral, jako když si šestiletý kluk odře koleno a přemáhá pláč, a Sophii nezbývalo než se dívat z okénka na okolní auta a provinile si tisknout pěst k žaludku.

Jak by to dopadlo, kdyby začal on?

Samozřejmě že by to o týden odložila a letěla s ním na fidži. A až by ji požádal o ruku, řekla by ano. Jak by něco takového mohla odmítnout? Byla by z toho fraška, kdyby ho nechala oklepat si nešťastně písek z kolene a přejet si prstem po krku na znamení kapele, že má přestat hrát. Nehledě k tomu, že nic neměla radši než romantické žádosti o ruku.

„Budu vypadat jako úplný pitomec,“ skučel se sklopenou hlavou a rukama se opíral o volant, poté co zastavil v zóně se zákazem zastavení (o míře jeho rozrušení svědčilo, že si ani nevšiml dopravní značky) a s trpkým zadostiučiněním na ni vychrlil všechny svoje zmařené plány. Dokonce vytáhl krabičku s prstenem a Sophii píchlo u srdce, když viděla, že ji zabalil do bublinkové fólie a schoval mezi pár černých ponožek do přihrádky na zip svého příručního zavazadla.

„Ty nebudeš vypadat jako pitomec. To já budu vypadat jako mrcha,“ poznamenala, zatímco ho provinile poklepávala po ruce a pokradmu pokukovala po tom (naneštěstí vážně docela senzačním) prstenu, který mohl být její, a říkala si, jak moc by bylo nevkusné zeptat se, jestli si ho nemůže vyzkoušet, jen aby viděla, jak jí padne.

„Tebe má, Sophie, každý rád,“ pravil Thomas hořce. „Ať uděláš cokoli.“

Sophii polichotilo, že ji má podle něj každý rád, třebaže se vzápětí zastyděla, že je takhle marnivá, když chudáku Thomasovi zrovna láme srdce.

Lidé na ni ale naštvaní byli, hlavně ti, kteří se na plánování té utajené žádosti o ruku podíleli, jako kdyby se odmítnutí dostalo i jim. Thomasova sestra Veronika, jejíž zásluhou se Sophie s Thomasem především vůbec poznali, s ní jedenáct měsíců nemluvila. (To byla vlastně skoro úleva, s Veronikou bylo totiž občas těžké pořízení, a tak měla Sophie co dělat, aby projevila patřičnou vděčnost, když se Veronika konečně uráčila jí odpustit.)

Dalo by se říct, že se Sophie zachovala chamtivě i marnotratně zároveň. Chamtivé na tom bylo to, že chtěla něco víc než velice slušného, inteligentního a hezkého muže, ačkoli jí bylo přes třicet a žila v Sydney, světovém hlavním městě homosexuálů. A marnotratné to, že pohrdla takhle skvělou, nákladnou a pečlivě naplánovanou žádostí o ruku.

Samozřejmě že za to pykala.

Thomas byl „klofnut“, přesně jak to vesele předvídala Sophiina matka. „Jen se neboj, Sophie, však ona ho klofne nějaká hodná ženská!“ Peníze za dovolenou na fidži mu vrátila zaměstnankyně cestovky, která měla pochopení – vlastně pochopení zcela mimořádné, neboť tahle Deborah se zachovala rozumně a jeho žádost sotva pár měsíců nato přijala (za pozoruhodně podobných okolností, jen se to odehrávalo na Vanuatu a místo smyčcové kapely jim hrál smyčcový kvartet).

Kdežto Sophie je od té doby trapně nezadaná.

Za poslední tři roky šla třikrát na první rande, dvakrát na druhé rande a ani jednou na třetí. Prožila opileckou jednorázovku po dobročinném plese, opilecký polibek po maškarní oslavě čtyřicátin a velice divný polibek za střízliva s nějakým tlusťochem ve vestibulu na křtinách. (A ani nezavolal! Takové ponížení!) Teď žije už dva roky v celibátu a sex jí začíná připadat stejně nepravděpodobný, jako když jí ho ve druhé třídě pomocí znepokojivě názorné kresby poprvé vysvětlovala Ann-Marie Mortonová.

Přestože poctivě přijímá každé pozvání na společenskou událost, chodí na večírky, kde nezná nikoho kromě hostitele, hlásí se do různých klubů a účastní se úmorných sportovních aktivit, které by mohly přilákat svobodné muže, začátek nového vztahu je v nedohlednu. Musí se smát, když si pomyslí, jak si dělala starosti, že by Thomase mohla podvést – s kým by mu asi tak byla nevěrná? Minulý měsíc jí k její hrůze bylo devětatřicet. Je zřejmě dočista jedno, že si připadá úplně stejná, jako když jí bylo pětadvacet, roky si klidně běží dál. Teď už jí vlastně táhne na čtyřicet – takový

nezáživný a dospěle znějící věk – a i tak je to pořád ona.

Poslední dobou začaly její biologické hodiny, které ji až dosud nijak zvlášť netrápily, tikat čím dál horečněji. „Ehm, promiň, ale nezdá se ti, že bys už měla pospíchat, pospíchat, pospíchat?“ Přistihla se, že pokukuje po miminkách v kočárku se stejně lítostivým, žádostivým výrazem, s jakým si muži, kteří prožívají krizi středního věku, prohlížejí dívky v pubertě. Když se jí donesly zprávy o Thomasově děťátku, řekla: „Tak to je paráda,“ a pár hodin nato se ve vaně rozbrečela a pronesla nahlas: „Ty pitomá.“

Ale druhý den se jí vrátilo její přirozeně optimistické založení. Má skvělou práci a báječný společenský život. Přece není žádná stará panna s kocourem. Skoro každý večer v týdnu tráví venku a kočky ani nemá ráda. Všechno bude dobré. Pan pravý už je za rohem. Vynoří se, až to Sophie bude nejmíň čekat.

A co když se s ní chce Thomas dnes večer sejít, aby ji mohl dát dohromady s nějakým vysokým, tmavým a pohledným kamarádem? Cha cha. To byla legrace. Když už si nikoho nikdy nenajde, aspoň se bude moct u fazolí z konzervy smát svým vlastním úžasným vtipům.

Nebude se Thomas naparovat? I takového dobráka, jako je on, musí maličko těšit, jak to všechno dopadlo. No tak ať se naparuje, pomyslí si Sophie a vrací se ke psaní svého povzbudivého sdělení výboru pro morálku. (☺ Fran měla vtipný nápad! ☺) Rozervala jsi mu srdce na cucky, tak buď velkorysá. Nech ho, ať se naparuje.

Kapitola čtvrtá

Ostrov počmáraných blahovičníků, 1932

KDYŽ JÍ ŘEKLI, že k nim posílají reportéra, Connie si představovala někoho daleko staršího: někoho, kdo bude pouštět hrůzu, znuděným pohledem dávat najevo, že tohle všechno už zažil, bude mít takové ty ohavně zažloutlé špičky prstů, říkat „prima sušenky, paničko“ a ztrácet trpělivost a chovat se povýšeně, když si dá moc načas s odpověďmi na jeho otázky. Rozhodla se, že mu bude odpovídat co nejstručněji, nebude zabředávat do zbytečných detailů a raději mu nenabídne další sušenky.

Jenže Jimmy Thrum znuděný vůbec nebyl. Dokonce i jeho jméno znělo energicky. Mohl být nanejvýš o pár let starší než ona, víc než jednadvacet mu určitě nebylo, byl hubený, samá ruka samá noha, na nose měl chlapecké pihy a zpod ošuntělého hnědého klobouku mu jiskřily a usmívaly se prazvláštně zbarvené oči.

No vážně, Jimmy Thrum sršel energií.

Když mu přišla naproti na nádraží, bral k ní nahoru schody po třech jako veliký miloučký labrador, který jí běží na uvítanou. Kavalírsky trval na tom, že se cestou na ostrov ujme vesel, třebaže v loďce nejspíš v životě neseděl. Musela se držet, aby mu vesla nezabavila, jak divoce jimi kolem sebe máchal, a nestěžovala si na šplíchání ledové vody – jenže on se tak dobře bavil, plnými doušky nasával vzduch, jako kdyby byl první den na dovolené, a zakláněl hlavu, aby měl ve tváři zimní slunce. Byl tak komický, že se málem bezmocně rozchechtala jako malá holka. Musela odvrátit hlavu a předstírat, že ji zaujal letící pelikán.

Teď seděl reportér Jimmy Thrum u kuchyňského stolu rodiny Doughtyových, žíznivě pil už druhý hrnek čaje, chroupal třetí sušenku, až mu od úst létaly drobky, a ty pak honem sbíral nasliněným prstem.

Z toho, jak ji poslouchal, nabyla dojmu, že ho její vyprávění jen nezaujalo, přímo mu učarovalo. Snad si ze mě neutahuje, zmocnilo se Connie neblahé tušení. Je normální, aby byl člověk od novin takhle nadšený?

Pokud to jenom hrál, dělal to velmi dobře. Párkrát se dokonce poplácal po stehně.

Využila příležitosti, když sklonil hlavu a něco si škrábal do zápisníku, a potají si ho prohlížela. Měl vole. Překvapivě chlupatá předloktí. Z ulízaných vlasů mu tu a tam trčely kudrny. Psal něčím, co vypadalo jako těsnopis proložený slovy. Rozluštila: „Ostrov počmáraných blahovičníků“ a svoje vlastní jméno, pečlivě hláskované: „Constance (Connie) Doughtyová. Věk 19.“

„Tohle je skvělý příběh.“ Vzhlédl k ní. Pořád ještě nepřišla na to, jakou mají jeho oči barvu.

„To je dobře,“ opáčila a v duchu si říkala: jen na sobě proboha nedávej znát, že ti to lichotí.

Nebylo divu, že ji tak trochu, no, řekněme to na rovinu… okouzlil. Bylo rozhodně příjemným osvěžením mít v domě pro změnu někoho s trochou zápalu vzhledem k tomu, jak na tom byl táta a co se dělo s Rose. Jeden jak druhý se pořád tvářili tak utrápeně, že Connie měla občas vážně chuť je popadnout za límec a omlátit jim o sebe hlavy. Táta k tomu měl samozřejmě velice pádný důvod. Jak říkávala s povzdechem máma: Ta francie nebyla žádná procházka růžovým sadem. Kdežto Rose, ta už by se kruci mohla vzchopit. Tím spíš teď, když je v domě čerstvě narozené děťátko. Bezbranný chudáček, který za to nemůže, že přišel na svět v tak nevhodnou dobu.

Jimmy dopsal svoje poznámky, užasle zavrtěl hlavou a zeptal se: „Říkáte, že se v té konvici opravdu vařila voda?“

„Ano, a dort byl ještě hodně teplý. Musel být z trouby jen pár minut.“

„Jaký to byl dort?“

„Mramorový.“

„Není to takový ten, co v něm jsou různě barevné vrstvy?“

Když to říkal, vypadal hladově. Po sušenkách se zaprášilo a Connie neměla nic dalšího, co by mu nabídla. Litovala, že ho nemůže pozvat na pořádnou večeři s pečínkou, jak to dělávali, dokud byla naživu máma. Bylo by tak uspokojující, téměř nestydatě uspokojující, krmit takového hladového, vděčného muže, přidávat mu kouřící porce, dokud by si netiskl ruku na břicho a neprotestoval: „Kdepak, už se do mě nic nevejde.“ jednou bude Connie bydlet v domě se spíží plnou jídla. Tohle nebylo správné. Hubení (a hezcí!) mladíci jako Jimmy Thrum by neměli mít hlad.

„Z různých vrstev. Přesně tak.“

„A to miminko tam leželo a asi brečelo, viďte?“

„Kdepak, to ne,“ naježila se Connie. „To miminko se usmívalo.

Probudilo se, když jsme vešly dovnitř, a usmálo se na nás.“

„Chudinka malá,“ politoval holčičku Jimmy Thrum. „Když se takhle po jejích rodičích slehla zem! Co myslíte, stýská se jí po mamince a po tatínkovi?“

„Je moc malá, než aby si to uvědomovala,“ odvětila Connie pevně. Chtěla, aby bylo jasné, že je děťátko v dobrých rukou. Nestála o to, aby si tenhle článek přečetl nějaký bohatý dobrodinec a rozhodl se, že se o dítě postará. „Má se k světu. Dobře se o ni staráme, dokud se její rodiče nevrátí.“

„Pokud se ovšem vrátí,“ podotkl Jimmy. „Nepřipadá vám, že to není moc pravděpodobné? Nemáte podezření, že je za tím něco nekalého?“

„O ničem nevím,“ řekla Connie. „Je to skutečně záhada.“

„Záhada, říkáte? A nevyřešená.“ Nepozoroval ji trochu moc dychtivě a prohnaně? Nedíval se jí do očí déle, než měl? Co když do ní viděl?

Ty jeho oči měly hřejivou, hnědou barvu skořice. Na skořici si Connie potrpěla. Až by ho pohostila tou pečínkou k večeři, s chutí by mu nabídla jablečný koláč s drobenkou a šlehačkou.

A potom jako zákusek (před spaním!) by mu dala dva pěkně tlusté pocukrované skořicové toasty a k tomu silný čaj.

Možná si ten jeho prohnaný pohled mylně vyložila. Třeba v tom byl naopak zájem. Měla na sobě šaty s hezkým výstřihem, a když se ráno česala, všimla si, že jí ofina spadá tak akorát do čela. I když jeho zřejmě víc zajímal výstřih než ofina.

„Víte, co mi to připomíná?“ řekl Jimmy. „Je to úplně jako Mary Celeste. Slyšela jste o ní?“

To měla ale štěstí. Nebude mu tu podobnost muset strkat pod nos. Tohle byla přesně taková šťáva, jaká tomu vyprávění chyběla.

„Myslím, že ano,“ zaváhala, aby to vyznělo trochu nejistě. „Nebyla to loď?“

„Ano! Někdy před šedesáti lety vyplula z New Yorku do Itálie a našli ji unášenou vlnami. Všech deset lidí na palubě beze stopy zmizelo! Bez vysvětlení. Panuje o tom spousta teorií, ale žádná z nich není uspokojivá.“

Na palubě jich nebylo deset, ale jedenáct, říkala si v duchu Connie. Deset bylo dospělých. A jedna holčička.

„V tomhle případě jde o dům místo o loď.“

To je teda trefa, jako by to nebylo nabíledni, pomyslela si Connie, ale ty jeho skořicové oči na ni hleděly tak rozzářeně a nadšeně, že mu to odpustila.

„A tentokrát navíc někdo přežil,“ pokračoval. „Miminko. Jenže to nám bohužel nic neřekne.“

„To bohužel ne,“ souhlasila Connie.

„Záhada opuštěného domu Alice a Jacka Munroových. Záhada Munroových děťátka. Naše vlastní Mary Celeste.“

Connie se na něj povzbudivě usmála. „Neříká se něčemu takovému sólokapr?“ zeptala se nevinně.

„Já tomu tak rozhodně říkám! Sólokapr roku 1932!“ Jimmy se spokojeně shrbil, aby si do notesu ještě něco načmáral.

„Děláte reportéra dlouho?“ zeptala se ho Connie.

Připadalo jí, že se na židli narovnal, a uvědomila si, že ranila jeho city. Probudilo to v ní vůči němu něhu. „Jsem nováček,“ přiznal sklesle a přejel si dlaní po vršku hlavy, jako by si najednou uvědomil, že mu nejspíš povolil účes.

Takže si od toho noviny přece jen moc neslibují. Na druhou stranu by nadšení Jimmyho Thruma mohlo být nakažlivé.

„Co tomu říká policie?“ zeptal se jí Jimmy, formálnějším tónem než předtím. „Předpokládám, že jste nález dítěte ohlásily?“

Aby ho uchlácholila, důvěrně se k němu naklonila. „Zpočátku je to vlastně ani moc nezajímalo. Neviděli v tom žádnou záhadu. Munroovi neplatili včas nájem. A poslední dobou lidé odcházejí z domova v jednom kuse. Často se seberou uprostřed noci. Malé děti taky opouštějí.“

„Jenže je obvykle odkládají u kostela nebo někomu na práh. Nenechají spát v domě malé miminko.“

„Alice pozvala mě a Rose na čaj,“ řekla na to Connie. „Takže asi věděla, že miminko najdeme.“

„Ale co ta vařící voda v konvici? A dort, který čekal na polevu?“ Jimmymu se vrátil jeho předchozí zápal a hájil svého sólokapra. „A říkala jste, že tam byla převržená židle a krvavé skvrny na podlaze!“

„Seržant z policejní stanice v Glass Bay by se prý o to víc zajímal, pokud by na podlaze byla skutečně krev. Já si navíc myslím, že by se o to zajímal víc, kdyby to místo mě ohlásil můj otec, jenže tatínek moc často ostrov neopouští. Není mu dobře. Ve francii se dvakrát nadýchal plynu. Je trochu… jak jsem říkala, většinou zůstává na ostrově.“

Málem mu prozradila, že to její otec nemá v hlavě tak docela v pořádku, ale pak si uvědomila, že to s tím nijak nesouvisí, a Jimmymu do toho ostatně nic není. I když by mu z nějakého důvodu nejradši pověděla, jak divně se tatínek chová od maminčiny smrti a jaké starosti jí dělá Rose, protože se zdá, že i jí začíná drobátko přeskakovat.

Pokračovala ve vyprávění. „Každopádně seržant nakonec přijel, chodil po domě a drbal se na hlavě. Tvrdil, že to na podlaze nemusí být nutně skvrny od krve. Zajímalo by mě, co si o tom pomyslíte vy, až se tam půjdeme podívat. Mně to rozhodně jako krev připadá. Řekl, že se na to přijede znovu podívat někdy příští týden, jestli se Munroovi do té doby neukážou. Je zřejmě přesvědčený, že se vrátí pro dítě. Má asi hodně práce a podle mého názoru si myslí, že jsem jen hloupá malá holka. Nehledě k tomu, že se lidem na ostrov nechce. Člověk by myslel, že žijeme na Měsíci, jaká je to pro ně námaha.“

„Já si nemyslím, že jste hloupá malá holka.“

„Děkuju.“

Jejich pohledy se střetly, ale oba zrak honem odvrátili a nervózně se ošili.

„Za tu námahu to stojí,“ prohlásil Jimmy najednou. „Myslím ten ostrov. Je moc krásný. Vy se tak máte, že tu bydlíte. Nechápu, proč sem lidi nejezdí na piknik.“

Piknik. Přesně tak, pomyslela si Connie. Piknik pro začátek.

A potom devonshirskou svačinu.

Náhle k nim chodbou dolehl zvuk, jako když kňourá koťátko, a Jimmy vzhlédl.

„To je miminko Munroových?“ podivil se, jako by si překvapeně říkal, jaká je to shoda náhod, že to děťátko, o kterém mluví, skutečně existuje.

„Ano,“ odpověděla Connie. „Moje sestra se o něj postará.“ jenže miminko plakalo dál, a když se s Jimmym na sebe chvíli dívali, Connie nakonec vstala a zjistila, že Rose sedí rovně jako svíčka u matčina šicího stroje a s pohledem upřeným z okna netečně zírá do prázdna. Trhla sebou, když se jí Connie zeptala: „Copak neslyšíš děťátko?“, a opáčila: „Jé, promiň, jen jsem něco šila.“

„Šlo by ti to líp, kdybys ve stroji měla látku,“ namítla Connie a pomyslela si: S tou holkou se děje něco hodně divného.

Vzala dítě do náruče, a to okamžitě přestalo brečet a místo toho dychtivě sálo pusinkou, aby dalo najevo, že má hlad. Na péči o miminka není vůbec nic těžkého, říkala si Connie, když holčičku nesla do kuchyně. Svedl by to každý hlupák.

„Jimmy, seznamte se s naší malou Enigmou.“

Ale Jimmy se na dítě ani nepodíval. Upřeně hleděl Connie na čelo a zeptal se: „Jen mě tak napadlo… Totiž napadlo mě, jestli s někým chodíte?“

Už ne, už nechodím, říkala si v duchu Connie Doughtyová, a aby zakryla úsměv, zabořila nos do sladkých faldíků na krku miminka.

Kapitola pátá

Výňatek ze „Záhady děťátka Munroových“, brožurky formátu 110 × 220, vytištěné čtyřbarevně na lesklém papíře gramáže 150 g a rozdávané návštěvníkům domu Alice a Jacka na Ostrově počmáraných blahovičníků v Sydney v Austrálii.

Vítejte v záhadném domě Alice a Jacka Munroových, domě zmrazeném v čase! Rozhlížejte se, podivujte se, ale ničeho se prosím nedotýkejte! Historii si musíme zachovat nedotčenou! Tento dům byl postaven v roce 1901 a nic se na něm nezměnilo od chvíle, kdy sem 15. Června roku 1932 přišly dvě mladičké sestry, Connie a Rose Doughtyovy, na čaj ke svým sousedům. Našly tu konvici, v níž se začínala vařit voda, čerstvě upečený mramorový dort, kterému chyběla poleva, a maličké děťátko, které se zrovna probouzelo na krmení – ale ani stopy po jeho rodičích, Alici a Jackovi Munroových.

Jediné, co poukazovalo na možné násilí, bylo pár kapek zaschlé krve na podlaze v kuchyni a jedna převržená židle. (Nesnažte se prosím pod židli nahlížet.) Těla Alice a Jacka se nikdy nenašla a i po sedmdesáti letech zůstává jejich zmizení jednou z nejslavnějších nevyřešených záhad Austrálie.

Sestry Connie a Rose si děťátko vzaly k sobě domů a vychovaly ho jako svoje vlastní. Pojmenovaly ho Enigma – jistě uhodnete proč! Connie, Rose i malá Enigma (teď už babička Enigma!) na Ostrově počmáraných blahovičníků dosud žijí a žijí tu i Enigminy dvě dcery, Margaret a Laura, spolu se svými rodinami.

Poznámka: Chladnoucí mramorový dort, který během prohlídky uvidíte, není z pochopitelných zdravotních a hygienických důvodů původní, je ale čerstvě upečený, podle Alicina skvělého originálního receptu. Po prohlídce ho můžete zdarma ochutnat!

Kapitola šestá

GRACE TIDYMANOVÉ SE NĚCO ZDÁ. Víčka jí podrážděně škubou. Je to jeden z těch hrozných, bláznivých snů.

Tetička Connie je na ni pořádně naštvaná. Nalévá jí čaj z modré porcelánové konvice a hartusí: „Ovšemže nejsem mrtvá! jak tě mohlo něco takového napadnout?“ Grace tápe, pokouší se rozpomenout, proč si to vlastně myslela. Najednou k jejímu zděšení tetička Connie postaví konvici, zvrátí hlavu a začne kvílet se svraštěným obličejem jako miminko. Grace si zacpe uši, i když ví, že je to velice neslušné, ale ten strašlivý dětský nářek vycházející z úst tetičky Connie se nedá poslouchat. Vřískot ne a ne přestat. „Promiň!“ zaječí Grace. Tetička ji začíná neskutečně štvát. „Nechtěla jsem tě ranit! Myslela jsem, že jsi umřela!“

„Grace? Pláče. Mám ti ho přinést?“

„Hm. Cože? Aha. Ano. Dobrá. Tak dobře.“

Grace vnímá, jak její manžel vylézá z postele. Přes víčka si prsty pořádně promne zavřené oči a přinutí se posadit.

Tetička Connie mrtvá je, vzpomene si. Zemřela včera.

Slyší pronikavý vřískot svého syna a Callumův hlas: „Máš hlad, kámo?“

Rozsvítí lampičku a mžourá do žlutého světla. Paže, kterou má před sebou položenou na peřině, vypadá v tom světle divně, jako by jí nepatřila. Grace myslí na amerického horolezce, který musel sám sobě useknout ruku, když mu ji přiskřípl balvan. Představuje si, jak si horlivě přeřezává svoje vlastní šlachy, láme svou vlastní tvrdou, bělostnou a zakrvácenou kost a uniká.

Objeví se Callum s dítětem v ohbí lokte.

Grace si pomyslí: Prosím tě, jdi pryč, a nahlas řekne: „Pojď sem, zlatíčko.“

Kapitola sedmá

„VÍM TO JISTĚ, přece si pamatuju, jak říkala, že chce být pohřbená v tom rozkošném vínově červeném kostýmku, který si vzala na Gracinu svatbu.“

„Enigmo, ty si příšerně vymýšlíš.“

„Ale já si to pamatuju, jako bych to měla před očima! Bylo to tehdy, když jsme šly na ten charitativní oběd na podporu rodin vojáků. Já jí ten kostýmek pochválila a ona řekla něco, jako že ho bude mít na sobě na pohřbu.“

„Řekla, že si ho oblékne na pohřeb Molly Traskerové, ne na svůj vlastní ! já si vzpomínám, jak říkala, že nechápe, proč by na sobě vůbec něco měla mít. Připadalo jí to jako mrhání kvalitní látkou.

‚Přišla jsem na svět nahá a nahá taky odejdu.‘ Tohle tehdy řekla.“

„Dělala si legraci, Rose! Nemůžeš pohřbít svou vlastní sestru neoblečenou!“

„Proč ne? Ji by to určitě pobavilo.“

Margie Gordonová poslouchá hašteření své matky a tetičky Rose a krájí mandlový koláč, aby si ho mohly dát k čaji. Sama si kousek dopřeje pro útěchu a na povzbuzení. Není snadné dodržovat dietu, když člověk musí zařizovat velký a složitý pohřeb. Na Margie všechno padá, jen když si představí, co bude muset během několika následujících dní všechno udělat. Potřebuje drobátko zvýšit hladinu cukru.

„Já bych řekla, že Connie má někde zapsané, co si přála mít na sobě,“ prohlásí, když jim nalévá čaj. „Vždyť víte, jak je spořádaná.“

Byla spořádaná. Ach můj bože, nedovedu si představit svět bez Connie. Mám pocit, že se bez té její železné jistoty, nevyvratitelných názorů a rázných rozhodnutí na ostrově všechno rozloží. Při té myšlence se s Margie zhoupne podlaha jako při mořské nemoci. Jak si bez ní poradí?

Byl to pořádný šok, když včera ráno našla její tělo. Conniin obličej byl na bílém polštáři nechutně šedý, z očí měla sklovité štěrbiny a její čelo pod Margiinou dlaní studilo jako led. Margie se na okamžik zmocnila dětinská touha utéct a sehnat někoho dospělého, jenže tím dospělým byla samozřejmě ona, sama už víc než padesátiletá a k tomu babička, a tak jí nezbylo než kousnout do kyselého jablka, jak se tak říká, a o všechno se postarat.

„Connie vždycky slušela světle modrá.“ Když Rose zvedá šálek, ruka se stařeckými skvrnami se jí ošklivě třese. „Pochopitelně nesmí být světlá moc.“

Rose dnes vypadá hrozně křehce, dělá si Margie starosti. Dokonce i ten svůj krásný broskvově zbarvený kardigan si špatně zapnula, což se jí vůbec nepodobá.

„Člověk by myslel, že si Connie řekne, co chce mít na sobě, když se zmínila o vší té polévce minestrone,“ poznamená Margiina matka Enigma. V očích se jí lesknou slzy, ale vlasy má bujné a tváře tak zdravě růžové, že to vůči Connie působí skoro neuctivě.

„‚Dej to rovnou do mrazáku, Enigmo,‘ řekla mi a já jí na to povídám: ‚Proboha, Connie, k čemu takové zásoby? Ty se někam chystáš?‘ jak jsem mohla kruci tušit, že se chystá umřít?“

Všechny tři se odmlčí a Margie cítí, jak je žal halí do své letargické náruče a věsí jim ramena.

„Thomas se má dnes večer sejít se Sophií,“ poznamená.

„To je dobře,“ opáčí Rose. „Ráda bych věděla, co tomu bude říkat.“

„Třeba se zase dají dohromady!“ prohlásí vesele Enigma a příhodně opomene skutečnost, že Thomas má manželku a čerstvě narozené dítě.

„No tak, mami, nebuď trapná,“ okřikne ji Margie, třebaže by si to taky přála.

Kapitola osmá

THOMAS SE NAKONEC VŮBEC NENAPARUJE a prvních pár minut jejich setkání U Vladaře probíhá překvapivě příjemně – vzhledem k tomu, že když ho Sophie viděla naposledy, předával jí prádelní koš se všemi dárky, dopisy i pohledy, které od ní dostal za dobu jejich známosti.

Sophie se ho vyptává na jeho holčičku a Thomas o ní vykládá s nevtíravou hrdostí a potěšením. Je na něm vidět, že je moc šťastný. Je tak šťastný, že se ani nemusí naparovat. Tohle je víc než nějaké naparování.

Když ho poslouchá, jak mluví, předvádí, jak Lily skvěle vrčí a mňouká, kdykoli zahlédne nějakého pejska nebo kočičku („A bez pobízení!“), najednou si uvědomuje, že Thomase bude vždycky trošku milovat.

Ale taky si uvědomí, když si u něj všimne mírného náznaku dvojité brady z dobrého jídla, že rozchod s ním nakonec nebyl největší chybou jejího života. Ona netouží být nějakou Deborou, ženou v domácnosti s hezounkou holčičkou Lily, která mňouká a vrčí. To vážně ne. To bude raději svobodnou Sophií, neschopnou najít si muže. Z toho poznání se jí tak uleví, že je jako v euforii, nabere si plnou hrst buráků a pohodlně se usadí, ochotná těšit se ze všeho, co na Thomasovi mívala ráda.

Konečně se Thomas dostane k tomu, proč jsou tady.

„Takže, jak jsem ti říkal do telefonu, tetička Connie včera umřela.“

„No ano, a je mi to moc líto,“ opáčí Sophie. „Byla to taková milá paní.“ Ve skutečnosti jí tetička Connie trochu naháněla hrůzu, ale teď když je po smrti, slovo „milá“ k ní docela sedí.

Thomas si odkašle. „Potřeboval jsem se s tebou sejít, protože jsem procházel její papíry a vypadá to, že ti tetička Connie ve své závěti něco odkázala.“

„No ne! Páni. To je ale překvapení.“

Sophie je z toho v rozpacích. Ještě nikdy jí nikdo nic neodkázal a má pocit, že by bylo zdvořilé být smrtí člověka, který na ni myslel ve své závěti, zničená. Pokud možno by měla být úplně zdrcená, popotahovat se zarudlýma očima a v dlani muchlat zmáčený kapesník. Každopádně by měl její žal dosahovat o několik stupínků vyšší úrovně než „mírný smutek“. Na druhou stranu jí to lichotí, a dokonce – i když si to nerada přiznává – to v ní probouzí chamtivost, je zvědavá, jestli to bude něco hezkého, třeba starožitný podnos nebo nějaký rozkošný staromódní šperk.

Snaží se, aby její otázka nevyzněla příliš dychtivě: „A co mi vlastně odkázala?“

Thomas opatrně postaví skleničku na tácek a podívá se jí do očí. „Nechala ti svůj dům.“

„Svůj dům?“

„Jo, svůj dům.“

„Její dům na ostrově počmáraných blahovičníků?“

„Ano, ten.“

Sophie je ohromená. Tetička jejího bývalého přítele, paní, kterou sotva znala, jí odkázala dům. Krásný dům. Zcela mimořádný.

To je velice nevhodné a ona za to jistě nějak může. A tak zrudne.

Ovšemže zrudne. Sophie se totiž červená. Na tom není nic hezkého ani legračního. Je to porucha. Dokonce má i svoje pojmenování: idiopatická kraniofaciální erythema neboli „závažné rudnutí tváře“. Když rudne Sophie, nestoupá jí půvabně po krku panenská růžová okvětních lístků, naskákají jí ohnivé fleky, rudé jako řípa, což je jev, jaký ani nejohleduplnější člověk nemůže ignorovat a ani ten nejméně vnímavý přehlédnout. Všechno ještě zhoršuje její světlá pokožka. Jako jemný porcelán, říká hrdě její matka, jako kdyby jí tu pleť koupila u Davida Jonese. Jsi bledá jak mrtvola, říká jí kamarádka Claire.

Sophie se červená od sedmi let. Tohle ví, protože si pamatuje, kdy zrudla poprvé. Matka ji tehdy odvezla ke škole a Sophie pelášila na hřiště, ale najednou zaslechla troubení, a když se otočila, viděla, jak se její matka vyklání z okénka, mává na ni plyšovým medvídkem a volá: „Sophie, drahoušku, nezapomněla jsi dát Méďovi pusu na rozloučenou?“ Svědkem onoho nesmírně ponižujícího incidentu byl tucet dětí včetně Bruna Tripodopolouse, nejpřitažlivějšího lumpa ve třídě. (Dvanáct let nato s Brunem dva týdny chodila, přičemž si užili spoustu divokého sexu a mluvili, jen když to bylo absolutně nezbytné. Ale už v sedmi, kdy ještě ani nevěděla, co to sex je, musela nějak v hloubi duše tušit, že v něm bude Bruno vynikat.) Když Sophie slyšela Brunovo mlaskání, otřáslo jí to tak, že jí tváře zalila horkost. Bruno se přestal řehtat, prohlížel si ji s vědeckým zájmem a přivolával svoje kamarády.

„Pojďte se podívat, Sophie má něco s hlavou!“ její matka si okamžitě uvědomila, jak strašlivé chyby se dopustila, a Méďu honem schovala do auta, ale už bylo pozdě. Od té doby se Sophie červená.

„Co má červenou barvu?“ pokřikovali na ni spolužáci a tiskli si k sobě tváře jako chrlič. „Sophiin obličej, Sophiin obličej!“

„Chudince Sophii je trapně,“ hihňaly se spolužačky s hraným soucitem. „Chudák Sophie se stydí.“ Po zbytek školního roku trávila každou přestávku i polední pauzu zalezlá pod schody do školního krámku s dalším vyvrhelem, klukem, který se jmenoval Eddie Ripple a měl v obličeji příšerný tik. Byli z nich školní „mentálové“, dokud se Eddie neodstěhoval a Sophie se nenaučila, tak jako si tlusté děti osvojí smysl pro humor, být mimořádně společenská, a nakonec si získala popularitu, dokonce takovou, že ji na střední škole zvolili předsedkyní. Dnes dokáže napochodovat na koktejlovou party, kde nikoho nezná, a do pěti minut se stát středem hloučku, který se nejhlasitěji směje a ve všech ostatních vzbuzuje závist a pocit, že jsou opomíjeni. Ale nikdy se jí nepodařilo zbavit se zcela rudnutí, a to se dál pravidelně objevuje v tu nejnevhodnější dobu.

„To musí být nějaký omyl,“ řekne Thomasovi, když se jí tváře rozpálí stejně spolehlivě jako plotýnka. „Přece mi nemohla odkázat dům. To je absurdní.“

Thomas těká pohledem všude kolem, jen aby se na ni nemusel dívat. Patří k lidem, kterým je za ni trapně, když se červená. Vážně se k sobě ani trochu nehodili.

„Viděl jsem její dokumenty,“ opáčí. „Je to tam černé na bílém.“ Sophie si vytáhne ze své skleničky led a přitiskne si ho na čelo.

„Ale já bych čekala, že dům nechá tobě nebo Veronice. Anebo tvé sestřenici. Té krásné, co píše knihy pro děti. Veronika povídala, že se jí zrovna narodilo miminko. Jakže se ta sestřenice jmenuje? Grace?“

„Ano, Grace. Co se týče Grace, ta se zrovna nastěhovala na ostrov ke své matce. Tetička Laura odjela na rok na cesty a Grace se svým manželem stavějí dům. Možná si tetička Connie myslela, že další dům nepotřebují. Každopádně nám třem zřejmě nechala nějaké peníze.“

„Ale vždyť mě sotva znala! A u tvé rodiny nemám zrovna nejlepší pověst, nemyslíš?“

Thomas se pousměje a přejde to mlčením.

„Co na to říká tvoje matka? A co tomu, proboha, říká Veronika? Doufám, že si obě nemyslí, že jsem tvou tetu nějak zmanipulovala! jen jsem jí ten dům pochválila, to je vše. Nemyslela jsem to tak, že ho chci!“

„Já vím,“ řekne Thomas. „Byl jsem u toho.“

Jenže Sophii trápí výčitky, protože přesně takové věci se jí dějí odjakživa – i když v daleko menším měřítku. Obdivuje něco, co patří někomu jinému, a než se naděje, dotyčný zcela rozhodně trvá na tom, že si to musí nechat, což pochopitelně způsobí, že Sophie zčervená. „Nesmíš to, drahoušku, tolik prožívat, když se ti něco líbí,“ radí jí její matka. „Lesknou se ti přitom oči.“

Oči se jí pravděpodobně leskly, když byla na návštěvě u tetičky Connie, protože ten dům ji okouzlil. Doslova jí učaroval.

„Jde o to,“ pokračoval Thomas, „Že Veronika ještě nic neví – a máš pravdu, naštvaná asi bude. Slyšela jsi o jejím nejnovějším nápadu? Rozhodla se, že napíše knihu o záhadě Munroových děťátka. Vsadila se s tátou, že tu záhadu vyřeší. Dělala s tetičkou Connie rozhovor večer předtím, než tetička umřela. Máma si myslí, že ji nejspíš umluvila k smrti. Každopádně jak znám Veroniku, bude tu knihu stejně chtít napsat, a to víš, že by se jí v každém ohledu hodilo, kdyby mohla bydlet v tetiččině domě. Od rozvodu se pořádně neusadila. Bydlí ve společném podnájmu a svoje spolubydlící přivádí k šílenství, trpí ji jen proto, že jim chutná její vaření. Rozhodně by mě nepřekvapilo, kdyby si vzala do hlavy, že závěť zpochybní.“

„Tak to je řešení!“ vyhrkne Sophie. Cítí, že se jí obličej vrací do normálního stavu. „Je to jasné. Já si ten dům nevezmu. Ať ho má Veronika!“

„Tetička Connie se asi bála, že řekneš něco takového,“ poznamená Thomas. „Nechala ti dopis.“

Z kapsy u saka vytáhne čistě bílou obálku, na jejíž přední straně je pevnými černými písmeny napsáno jméno „Sophie“. „Nerozhoduj se dřív, než si to přečteš. Pokud pak usoudíš, že o ten dům stojíš, nedovolím Veronice závěť napadnout.“

„To je od tebe moc hezké,“ řekne mu Sophie. Thomas pokrčí rameny a ušklíbne se. Sophie dopis otevře, pomalu si ho přečte, zase ho pečlivě poskládá, vrátí do obálky a usměje se na Thomase, snad trochu koketně, ale rozhodně vřele.

„Myslím, že bych si ten dům nechala ráda.“

Thomas se na ni zazubí. „Já věděl, že to řekneš.“

Pak otevře kufřík a vytáhne z něj plastovou krabičku s kouskem marcipánového dortu. „Na. To je ten tvůj oblíbený.“

Zdá se, že Thomas ji taky pořád trochu miluje.

Kapitola devátá

„Máte POCIT, že jste byli závětí poškozeni?“

Veronice ztuhnou ruce, zrovna když si ke kořínkům energicky vtírá šampon pro „dodání objemu jemným nebo rovným vlasům“.

„Dobrá zpráva je, že jste možná oprávněni závěť zpochybnit.“ Veronika škubne sprchovým závěsem, až se plastové kroužky rozutíkají po místnosti. Rádio stojí na koupelnové skříňce. Veronika nechá téct sprchu a nahá zběsile klouže po mokrých dlaždičkách, aby mohla otočit knoflíkem a zesílit zvuk.

„O’SHEAOVO PRÁVNÍ PORADENSTVÍ SE ZAMĚŘUJE NA PŘEZKOUMÁNÍ A OSVĚDČENÍ ZÁVĚTÍ. ZJISTÍME, NA CO MÁTE PODLE ZÁKONA NÁROK. ZAVOLEJTE NÁM HNED NA…“

Pero! říká si horečně.

V zoufalství namaluje číslo špičkou prstu na zamžené zrcadlo, otevře dveře koupelny, i když z ní crčí voda, vystrčí napěněnou hlavu a rozhlíží se, jestli se poblíž nenachází nějaká spolubydlící. Do očí jí stékají potůčky šamponu. „Je někdo vzhůru? Tohle je naléhavé! Potřebuju pero!“

Za jedněmi dveřmi se ozve utrápený výkřik. „Veroniko! Uvědomuješ si, kolik je hodin?“

„Dobré ráno! je právě šest, venku je krásně a já potřebuju pero!“

Otevře dvířka koupelnové skříňky, popadne nějakou rtěnku a mizející čísla obtáhne křiklavě růžovou. Prohlíží si svůj výtvor a těší ji, že je tak duchapřítomná a odhodlaná.

Jak se mohla tetička Connie zachovat takhle krutě? Sophii!

Zrovna jí!

Kapitola desátá

„ZEMŘELA THOMASOVA TETIČKA Connie. A vypadá to, že mi ve své závěti něco odkázala.“

„No to je od ní ale milé! je to něco hezkého?“

„Ano. Její dům.“

„Ale ne. Sophie, drahoušku, obávám se, že to budeš muset okamžitě odmítnout.“

„Když já si, mami, myslím, že ona vážně chtěla, abych ho měla.“

„Máš na mysli ten dům na ostrově počmáraných blahovičníků? Ten, ve kterém opravdu bydlela?“

„Ano, ten, ve kterém opravdu bydlela.“

„Vážně? No to je zvláštní. Úplně vzrušující! No jo ale, ach ouvej. Je to vůbec vhodné po tom, jak to dopadlo s Thomasem? Víš co, zavolám ti za chvilku. Zrovna začíná Poslední přežije. Že ty jsi na to zapomněla? Nemám ti to nahrát?“

„Kdepak. Dívám se. Zavolej mi, až bude první reklama.“

Kapitola jedenáctá

VÍTEJTE NA WEBOVÝCH STRÁNKÁCH ostrova počmáraných blahovičníků. Ostrov počmáraných blahovičníků. „Malý ostrůvek, velká záhada.“ jste 1 223 304. návštěvník!

O ostrově

Záhada děťátka Munroových

Aktivity

Restaurace

Zvláštní události

Popis cesty

Neváhejte nás kontaktovat!

O ostrově

Ostrov počmáraných blahovičníků je jednou z nejzajímavějších a nejoblíbenějších turistických atrakcí Austrálie. Leží na sever od Sydney na úchvatné řece Hawkesbury nedaleko od zátoky Glass Bay a svoje jméno získal od nádherných počmáraných blahovičníků, které se tu nacházejí. (Počmáraný blahovičník je eukalyptus, který má na smetanově bílé kůře tmavě hnědé čáry – jako kdyby někdo vzal fix a celý ho počmáral! Tyto čmáranice ve skutečnosti pocházejí od přičinlivých larev drobné můry.)

Nejslavnějšími obyvateli ostrova počmáraných blahovičníků byli Alice a Jack Munroovi, kteří ve 30. letech minulého století, kdy vrcholila Velká hospodářská krize, záhadně zmizeli z domova a nechali po sobě dvoutýdenní miminko. Návštěvníci si můžou prohlédnout dům Alice a Jacka, který vypadá přesně tak, jako když v něm sestry Doughtyovy, Connie a Rose, našly malou holčičku. Můžou si také dát devonshirskou svačinu s malou Enigmou (teď už babičkou!) a sestrami Doughtyovými.

Rodina Doughtyových vlastní ostrov počmáraných blahovičníků od roku 1882, kdy chudý kovář Harry Doughty vyhrál sázku s jeho bohatým majitelem, sirem Charlesem McKayem. Předmětem sázky byl výsledek mezinárodního kriketového utkání v Anglii. Austrálie mimo domov Anglii ještě nikdy neporazila a ani tentokrát se nezdálo pravděpodobné, že by se jí to podařilo. Sir Charles tehdy slavně prohlásil: „Vsadím se o tenhle ostrov, že Austrálie Anglii neporazí.“ Hádejte, jak to s ostrovem dopadlo! Austrálie Anglii těsně porazila v senzačním utkání, které vešlo ve známost jako „smrt anglického kriketu“ a znamenalo počátek soutěže The Ashes. Sir Charles byl nucen svůj ostrov odevzdat, k velké radosti mladého Harryho Doughtyho (nadšeného hráče kriketu, jak asi nikoho nepřekvapí!).

Dnes jsou jedinými stálými obyvateli ostrova vnučky Harryho Doughtyho Connie a Rose, a malá Enigma s dvěma dcerami (Margaret a Laurou) a jejich rodinami.

Ostrov počmáraných blahovičníků má ideální polohu pro jednodenní výlet. Dá se tu dělat tolik věcí!

- Vydejte se na prohlídku Alicina a Jackova poutavého domu, a dozvíte se víc o záhadě Munroových děťátka. To si nesmíte nechat ujít! Dospělí pouze za 15 $, zlevněné vstupné 10 $.

- Odpočiňte si v Conniině kavárně. Tady dostanete ty nejlahodnější borůvkové muffiny a nejlepší devonshirskou svačinu v Austrálii!

- Dopřejte svým nejmenším rozkošnou malbu na obličej od Rose Doughtyové. Jen 10 $ za obličejíček!

- Dodejte svým tvářím trochu zdravé barvy – projděte se buší po vyznačených stezkách, které vedou napříč ostrovem. Nic vás nepohladí na duši tak jako výstup k Vyhlídce ledňáčků. Až budete procházet lesem ve středu ostrova, spatříte mnoho překrásných rostlin, jako (samozřejmě!) počmárané blahovičníky, banksie, mastnoplody a zakrslé jabloně. Dejte si pozor na medosavku bělolící, vačici trpasličí, kusu liščího, ledňáčka posvátného a pakobru červenobřichou! Až vystoupíte na Vyhlídku ledňáčků a popadnete dech, čeká vás nádherná odměna: dechberoucí výhled na ostrov a dramatické pískovcové útesy podél řeky Hawkesbury, která se ve slunci třpytí jako safír.

- Vychutnejte si osvěžující vykoupání a potom piknik na malebných Rozinkových skalách na jihu ostrova. Předbalené piknikové koše jsou k dostání v Conniině kavárně.

- Nezapomeňte se dívat po duchu Alice Munroové. Říká se, že na ostrově straší za soumraku, oblečená do slušivých zelených šatů. (Ale nebojte se – je přátelská!)

Kempování není povoleno. Každý, kdo nemá na Ostrově počmáraných blahovičníků trvalé bydliště, musí ho opustit do 20 hodin. Dodržování tohoto pravidla je přísně vyžadováno.

Kapitola dvanáctá

KDYSI, PŘED DÁVNÝMI ČASY, nechala Grace Callumovi v mikrovlnce milostný dopis.

Milý Callume,

tohle je pět věcí, které na tobě miluju.

1. To, že se mnou tancuješ, i když já tancovat neumím.

2. Že kupuješ cornflaky s ovocem a ořechy, přestože máš raději obyčejné s mlékem.

3. Ta tvoje obří chodidla pračlověka.

4. To, jak se vždycky směješ příšerným vtipům své matky.

5. Ten trojúhelníček tří malých pih, který máš zezadu na levém rameni.

S láskou Grace xxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxxx

P.S. POZOR! Ať nenacákáš! Cokoli budeš ohřívat, zakryj si to potravinovou fólií!

Občas mu pořád ještě nechává v mikrovlnce vzkazy, ale teď už to jsou jen dvě slova napsaná velkými písmeny na lepicím papírku:

POTRAVINOVOU FÓLII!

Je druhý den od smrti tetičky Connie a první Gracin den o samotě s dítětem. Callum si vzal čtrnáctidenní volno, ale dnes musí zpátky do práce. Začíná jim nový život, v němž si budou hrát na maminku a tatínka.

„Můžu si to prodloužit,“ nabídne jí Callum, když se usadí k snídani. „Kvůli úmrtí v rodině.“

„Já to zvládnu,“ řekne mu Grace.

Ve skutečnosti se probudila s bolestí hlavy, jakou v životě nezažila. Jako by měla místo hlavy šťouchané brambory. Když si opatrně přiloží prsty k lebce, překvapí ji, že je na omak tvrdá, že není měkká a dužnatá.

Vybaví si příšerný sen, který se jí v noci zdál o tetičce Connie. Třeba ji ta hlava bolí ze žalu, ale to se nezdá moc pravděpodobné, protože Grace necítí vůbec nic při pomyšlení, že tetička umřela. Přitom měla tetičku Connie ráda. V tom má jasno, jako kdyby šlo o biografický údaj ze života někoho jiného. To jen že poslední dobou už na pocity nemá čas. Péče o dítě je jako skládání nějaké strašné a nikdy nekončící praktické zkoušky. Grace nedělá nic jiného, než že reaguje na jeho potřeby. Dítě potřebuje nakrmit. Potřebuje přebalit. Vykoupat. Udržet naživu. Mít věci připravené, až se zase probudí.

Kdy to všechno skončí? Kdy bude mít opět čas myslet a vnímat? S největší pravděpodobností to neskončí, dokud dítě nebude v pubertě a nedokáže se o sebe bezpečně postarat samo. Jenže puberťáci se přece musí učit řídit, nebrat drogy a používat kondom. Nejradši by řekla Callumovi: Co jsme to provedli? Museli jsme se zbláznit! Tohle nemůžeme zvládnout!

Jenže Callum to zvládá. Přidržuje dítě, jako by se nechumelilo, v ohbí jedné paže, v druhé ruce drží telefon a klidně do něj mluví. Když dítě nemůžou uspat, Callum si ho přehodí přes rameno, tančí s ním waltz po pokoji a brouká mu Mozartův koncert pro housle č. 2.

Callum je učitel hudby na střední škole. Pořád Grace vykládá o jakémsi „Mozartově efektu“, o tom, jak může klasická hudba rozvíjet Jakeovu „spaciotemporální inteligenci“. Ať už to znamená cokoli, Grace si je poměrně jistá, že jí se toho nedostává. Je krajně nepravděpodobné, že by jí její vlastní matka někdy broukala Mozarta.

Když Calluma spatřila úplně poprvé, zrovna tančil. Byli na svatbě svých společných přátel a Grace seděla u stolu a upíjela šampaňské, aby spláchla chuť nejhoršího crème brûlée, jaké kdy jedla, když si všimla, jak nějaký člověk přichází na parket. I když měl naprosto přijatelný oblek, bylo na něm něco zvláštně buranského. Ramena měl trochu moc široká, ruce trochu moc dlouhé. Ale můj ty světe, jak by řekla její babička Enigma, jak ten uměl tančit! Tancoval stejně přirozeně, jako kdyby se jenom procházel. A nebylo v tom žádné takové to nabubřelé vychloubání: „No jo, jasně, všichni přece víme, kdo je tu nejlepší tanečník.“ Grace honem odložila sklenici se šampaňským a říkala si, jestli není opilá, protože ještě nikdy ji cizí člověk takhle bezprostředně nepřitahoval. Z té obří tančící gorily uvnitř tála jako sníh.

Bylo jí třicet a nikdy předtím se takhle vášnivě ani tak rychle nezamilovala, pokud se tedy vůbec někdy zamilovala. Vždycky si říkala, že prostě není ten typ, co se zamilovává, každopádně se nezamiluje tak nevázaně, jak to dokážou jiní lidé; na to byla příliš upjatá, příliš tvrdohlavá a moc vysoká. Z romantických scén ve filmech se jí kroutily prsty u nohou a při roztoužených pohledech měla chuť odvrátit zrak asi tak, jako jiné ženy odvrací zrak, když je na plátně moc krve. Jakmile muž získal ve tváři takový ten poblouzněný výraz, vždycky se jí z nepochopitelných důvodů chtělo kýchat.

A tak když ji Callum přišel vyzvednout, aby ji vzal o jejich třetím rande do kina, a ona mu otevřela dveře od domu a srdce se jí splašilo a nohy roztřásly, byl to tak nezvyklý pocit, že si vážně pomyslela: No nazdar, určitě na mě leze chřipka. A když jí konečně došlo, že ji zamilované písničky v rádiu poslední dobou tolik dojímají proto, že je sama zamilovaná, bylo to, jako kdyby v sobě objevila skrytý talent, třeba se jednoho dne probudila a zjistila, že umí zpívat. Znamenalo to, že nakonec přece jen nebyla taková chladná, necitelná a frigidní mrcha (což byla poslední slova jejího bývalého přítele, než jí praštil telefonem). Byla skutečná, teplokrevná žena zamilovaná do středoškolského učitele hudby, který sice vypadal jako dělník, ale při hře na violoncello zavíral oči, měl chodidla velikosti čtyřicet šest a půl a tajnou sbírku trofejí ze standardních a latinskoamerických tanců, do člověka, který jedl špagety rovnou z konzervy a přitom poslouchal symfonii, do muže, kterého fascinovala každá její myšlenka, každý její pocit i každá vzpomínka a který ji nikdy nepolíbil na uvítanou nebo na rozloučenou, aniž se s ní zatočil dokola nebo se k ní přitiskl v dramatickém sevření tanga, až byla celá malátná a rozesmátá. Doopravdy s ní nikdy netančil, protože ona to neumí. „Nechceš,“ namítal Callum. „Hni se, ženská!“ Ale pak ji zase postavil na podlahu a políbil, a ona si říkala: Ach bože, jsem tak šťastná, až je to trapné.

Samozřejmě že se teď, po čtyřech letech, ukazuje, že jsou jen obyčejný, všední manželský pár. S tím je ona srozuměná. Zcela srozuměná. Je přece realistka. Callum se s ní už tak často netočí po místnosti, ale to se po všech těch letech dalo čekat. Člověk musí počítat s tím, že vášeň vyprchá. Musí počítat s tím, že tu a tam vzplane podráždění, jako když se škrtne sirkou.

Jedno takové podráždění vzplanulo právě teď, u snídaně.

„Určitě ti to nevadí, když půjdu do práce?“ zeptá se jí Callum. Jí křupavé ořechové cornflaky a při každém soustě mu lžíce zazvoní o zuby. Když se Grace dívá na televizi, poškubává prý kolenem. On cinká, ona poškubává. Dva otravné zlozvyky se navzájem vyruší.

„Už jsem ti řekla, že mi to nevadí.“

„No dobrá, jen se ptám.“

„To si snad myslíš, že ho upustím, když tu nebudeš, abys mě hlídal?“ Hrůza, že přesně to udělá, se jí vloudí do hlasu, a ten zní mimořádně jízlivě a uštěpačně.

Jednou se jí Callum zeptal, proč s ním občas mluví, jako kdyby ho nesnášela. „Nemluvím!“ ohradila se zaskočeně a provinile.

„Nemyslím si, že ho upustíš,“ říká teď rezignovaně, s nadřazeností vyzrálejšího jedince. „Jenom mi připadáš trochu bledá.“

„Děkuju, ale mně nic není.“ o té bolesti hlavy mu neřekne. Chce, aby odešel do práce. Třeba to bude bez něj snazší. Nebude si muset dělat starosti, že si všimne, jaká je hrozná matka. Možná je potíž právě v tom, že si připadá nejistá.

„Postarám se, abych měl odpoledne volno na pohřeb,“ dodá Callum.

„Dobrá,“ řekne Grace neurčitě. Dívá se na něj, jak vstává, protahuje se a odchází z místnosti. Jeho miska od snídaně zůstala na stole.

„Radši se už půjdu obléknout do práce.“

„Myslíš, že bys mohl odnést to nádobí do dřezu?“

„Promiň.“ Vrátí se, strčí misku do dřezu a svědomitě do ní napustí vodu.

Rýpnout, rýpnout, příměří. Takhle to zřejmě chodí v manželství – nebo aspoň v tom jejich.

„Nejste pořádný?“

Table of Contents

(unlabled)

(unlabled)

(unlabled)

(unlabled)

(unlabled)

(unlabled)

(unlabled)

(unlabled)

(unlabled)

(unlabled)

(unlabled)

(unlabled)

(unlabled)

(unlabled)

(unlabled)

(unlabled)