A MOVEABLE FEAST

Copyright © Hemingway Foreign Rights Trust

This edition published by arrangement with the original publisher,

Scribner, a division of Simon & Schuster Inc.

Translation © Luba a Rudolf Pellarovi, 1978 – Heirs

ISBN 978-80-207-2357-4

Jestliže má člověk to štěstí,

že mohl žít v mládí v Paříži, pak

ať odjede kamkoli, je Paříž až

do konce života s ním. Protože

Paříž je pohyblivý svátek.

Ernest Hemingway

svému příteli v roce 1950

Předmluva

Z důvodů, pro autora dostatečných, byla z této knihy vynechána řada míst, lidí, postřehů a dojmů. Něco z toho bylo tajemství, něco zase věděl kdekdo a kdekdo o tom psal a bezpochyby bude ještě psát.

Není tu zmínka o Stade Anastasie, kde u stolů pod stromy obsluhovali místo číšníků boxeři a kde byl v zahradě ring. Ani o tréninku s Larry Gainsem, ani o těch slavných dvacetikolových zápasech v Cirque d’Hiver. Ani o tak dobrých přátelích, jako byl Charlie Sweeney, Bill Bird a Mike Strater, ani o André Massonovi a Miróovi. Rovněž tu není žádná zmínka o našich cestách do Schwarzwaldu ani o našich jednodenních průzkumech lesů kolem Paříže, které jsme tak milovali. Byla by to nádhera, kdyby v knize tohle všechno bylo, ale prozatím se musíme obejít bez toho. Jestliže čtenář chce, může se na tuhle knížku dívat jako na výplod fantazie. Je docela dobře možné, že takovýto výplod fantazie dokáže vrhnout trochu světla na to, co bylo napsáno jako fakt.

Ernest Hemingway

San Francisco de Paula, Kuba, 1960

Poznámka

Tuto knihu začal Ernest psát na Kubě na podzim roku 1957, pracoval na ní v zimě 1958—59 v Ketchumu, měl ji s sebou ve Španělsku, když jsme tam byli v dubnu 1959, pak si ji vzal zpátky na Kubu a na sklonku podzimu do Ketchumu. Dopsal ji na jaře 1960 na Kubě, ale předtím ji odložil kvůli jiné knize, Nebezpečnému létu, románu o zuřivé rivalitě mezi Antoniem Ordóñezem a Luisem Miguelem Dominguínem při býčích zápasech ve Španělsku v roce 1959. Na podzim 1960 v Ketchumu udělal v knize několik změn. Kniha pojednává o letech 1921—1926 v Paříži.

M. H.

Přívětivá kavárna na Place St-Michel

Taky bývalo ošklivě. Skončil podzim a počasí se v jediném dnu zhoršilo. Museli jsme na noc zavírat okna před deštěm a na place Contrescarpe svlékal studený vítr stromy z listí. Leželo promočené na dešti, kterým vítr šlehal velký zelený autobus na konečné stanici, v Café des Amateurs bylo nabito a okna z toho vedra a kouře zevnitř zamlžená. Byla to smutná, špatně vedená kavárna, kde se scházeli ožralové ze čtvrti a které jsem se kvůli tomu pachu špinavých těl a kyselému zápachu opilců vyhýbal. Chlapi i ženské, co chodili do Café des Amateurs, byli neustále — nebo aspoň tak dlouho, než jim došly peníze — opilí, většinou vínem, které si kupovali po půllitrech nebo po litrech. Visely tam reklamy na nejrůznější aperitivy s podivnými jmény, ale ty si mohlo dovolit jen málo lidí, ledaže to byl základní kámen, na němž pak budovali svou vinnou opici. Opilým ženským se říkalo poivrotes, což je femininum od ožraly.

Café des Amateurs byla žumpa rue Mouffetard, rozkošné, úzké přecpané uličky, kde bývaly trhy a která vedla na place Contrescarpe. U schodišť starých činžáků byly turecké záchody, na každém poschodí jeden, jež měly po obou stranách otvoru betonové vroubkované šlapáky ve tvaru podešve, aby locataire neuklouzl, a vytékaly do žumpy a jejichž obsah se v noci přečerpával do lejt tažených koňmi. V létě, kdy byla všechna okna otevřená, bylo čerpání slyšet a zápach byl strašlivě pronikavý. Lejty měly hnědošafránový nátěr, a když obhospodařovaly v měsíčním světle rue Cardinal Lemoine, připomínaly jejich pojízdné, koňmi tažené válce nějaký Braqueův obraz. Ale Café des Amateurs byla žumpa, kterou nikdy nikdo nevyvážel, její zažloutlé vyhlášky, udávající tresty a pokuty stanovené zákonem za opilství na veřejnosti, byly podělané od much a nikdo si jich nevšímal a její páchnoucí zákaznictvo se neměnilo.

S prvními studenými zimními dešti padl na člověka zničehonic veškerý smutek tohoto města, a když jsem šel po ulici, neměly už ty vysoké bílé domy vršky, zůstala jenom mokrá čerň ulice, zavřené dveře malých krámků, bylinářství, papírnictví, prodejny novin, porodní báby — druhého řádu — a hotelu, kde umřel Verlaine a kde jsem měl v nejvyšším poschodí pokoj, v němž jsem pracoval.

Do nejhořejšího poschodí to bylo šestero nebo osmero schodů a byla tam strašná zima, jenže já věděl, kolik by stála otýpka větviček, tři drátem omotané svazky borových draček dlouhých jako polovina tužky, které se přikládaly na větvičky, a k tomu kolo polosuchých polínek tvrdého dřeva, což bych si musel všechno koupit, abych mohl rozdělat oheň a pokoj vytopit. Proto jsem přešel na druhou stranu ulice podívat se tím deštěm na střechu, jestli se kouří z komínů a kam jde kouř. Žádný kouř jsem neviděl, a tak jsem si řekl, že by byl komín studený, že by třeba netáhl a pokoj by byl plný kouře, takže bych peníze za topivo vyhodil do vzduchu, a šel jsem v tom dešti dál. Nechal jsem za sebou Lycée Henri Quatre, starý kostel St-Étienne-du-Mont i place du Panthéon, po němž se proháněl vítr, zabočil doprava do závětří, konečně se ocitl na chráněné straně bulváru St-Michel a pokračoval dál kolem Cluny a bulváru St-Germain, až jsem došel do své přívětivé kavárny na place St-Michel.

Tohle byla kavárna příjemná, milá, teplá, čistá a útulná. Pověsil jsem si na věšák svůj starý pršák, aby uschl, obnošený, ošuntělý klobouk si dal na poličku nad lavicí a objednal si café au lait. Číšník mi ho přinesl a já jsem vytáhl z kapsy kabátu blok a tužku a pustil se do psaní. Psal jsem právě o kraji nahoře v Michiganu, a protože bylo ten den nevlídno, zimavo a větrno, objevilo se totéž počasí i v té povídce. Konec podzimu jsem znal z klukovských let, z dospívání i z raného mužného věku a byla místa, kde se o tom psalo líp než jinde. Tomu se říká přesazování, pomyslel jsem si, které je možná stejně nutné u lidí

jako u všeho ostatního, co roste. Jenže ti chlapi v té povídce pili, já z toho dostal žízeň, a tak jsem si objednal rum St-James. Chutnal za toho chladného dne báječně a já psal a psal, bylo mi moc hezky a cítil jsem, jak se mi ten dobrý rum z Martiniku rozlévá hřejivě po těle i po duši.

Pak vešla do kavárny jakási dívka, která potom seděla sama u stolečku u okna. Byla moc hezká, obličej měla svěží jako čerstvě raženou minci, až na to, že se mince nerazí z masa s hladkou pletí, kterou právě osvěžil déšť, a přes obličej jí spadaly ostrou diagonálou vlasy černé jako vraní křídlo.

Díval jsem se na ni, znepokojovala mě a strašně vzrušovala. Toužil jsem ji dostat do své povídky nebo někam, ale ona se usadila tak, aby viděla na ulici i ke vchodu, z čehož jsem poznal, že na někoho čeká. Psal jsem tedy dál.

Povídka se psala sama a mně dalo strašnou práci držet s ní krok. Objednal jsem si další rum St-James, a kdykoli jsem vzhlédl nebo si přiřezával tužku ořezávátkem, od něhož se kroutily ořezky do talířku pod mým drinkem, podíval jsem se na ni. Už jsem si tě prohlídl, krásko, a už mi patříš, ať si čekáš, na koho chceš, i kdybych tě už nikdy neuviděl, pomyslel jsem si. Patříš mi, stejně jako mi patří celá Paříž a stejně jako já patřím tady tomu bloku a téhle tužce.

Pak jsem se dal znovu do psaní a ponořil se do své povídky tak hluboko, že jsem se v ní ztratil. Teď jsem psal povídku já, už se nepsala sama a já přestal zvedat oči a uvědomovat si čas i místo, kde jsem, a nenapadlo mě, abych si objednal další rum St-James. Už jsem ho měl dost, aniž jsem si to uvědomoval. Potom byla povídka u konce a já pocítil strašnou únavu. Přečetl jsem si poslední odstavec a zvedl oči k dívce, ale už tam nebyla. Doufám, že odešla s nějakým fajn chlapem, pomyslel jsem si. Ale bylo mi smutno.

Zavřel jsem povídku do bloku, strčil ji do náprsní kapsy a požádal číšníka, aby mi donesl tucet portugaises a půl karafy toho jejich suchého bílého vína. Vždycky, když jsem dopsal nějakou povídku, cítil jsem prázdnotu, smutek a štěstí zároveň, jako po milování, a byl jsem přesvědčen, že je ta povídka moc dobrá, přestože jsem ještě nemohl vědět, jak dobrá je doopravdy, dokud jsem si ji nepřečetl druhý den znova.

Jak jsem jedl ústřice s tou jejich silnou příchutí moře a tou jejich slabě kovovou pachutí, kterou to studené bílé víno splachovalo, takže zbyla jenom ta mořská příchuť a šťavnatost, a jak jsem vypíjel ze skořápek tu studenou tekutinu a splachoval ji svěží chutí vína, ten pocit prázdnoty mě přešel a já byl zase šťastný a začal kout plány.

Vzhledem k tomu, že už nastalo ošklivé počasí, mohli bychom odjet na nějaký čas z Paříže někam, kde se tenhle déšť promění ve sníh, padající mezi borovicemi a pokrývající cesty i vysoká horská úbočí, nebo někam tak vysoko, abychom ho slyšeli večer cestou domů chrupat pod nohama. Pod Les Avants je chalet, kde se výborně jí, kde bychom byli spolu, měli tam své knihy a v noci spolu spali v teplé posteli při otevřených oknech a venku by svítily hvězdy. Tam bychom mohli jet. Cestovat vlakem třetí třídou nepřijde na moc. Denní penze tam stojí jenom o nepatrně víc, než utrácíme v Paříži.

Odřekl bych pokoj v hotelu, kde píšu, takže by zůstala jenom činže v rue Cardinal Lemoine číslo 74, což je minimum. Napsal jsem nějaké články pro Toronto a každou chvíli už musí přijít šeky. Tyhle věci můžu psát kdekoli a za jakýchkoli okolností a peníze na cestu máme.

Možná že kdybychom nebyli v Paříži, dokázal bych o ní psát, jako tady dokážu psát o Michiganu. Protože jsem Paříž ještě moc neznal, nevěděl jsem, že je to příliš brzy. To se ukázalo teprve pak. Ale jet bychom rozhodně mohli, jestli se mé ženě bude chtít, a tak jsem dojedl ústřice, dopil víno, zaplatil útratu v kavárně a vzal to nejkratší cestou po Montagne Ste-Geneviève k našemu bytu nahoře na vršku v dešti, jenž se najednou proměnil v jakousi lokální záležitost a přestal být něco, co člověku mění život.

„To by bylo báječný, Tatie,“ řekla má žena. Měla jemně modelovaný obličej a oči i úsměv jí vždycky při nějakém rozhodnutí zasvítily, jako by právě dostala krásný dar. „Kdy bychom odjeli?“

„Kdy budeš chtít.“

„Copak já, já bych jela třeba hned. To snad víš, ne?“

„Třeba se vrátíme a bude krásně a jasno. Za jasného, chladného počasí tady musí být moc hezky.“

„Však bude,“ odpověděla. „Ale že odjedem, to je od tebe moc dobrej nápad.“

Slečna Steinová poučuje

Po našem návratu do Paříže bylo opravdu jasno, chladno a hezky. Město se už přizpůsobilo zimě. V prodejně paliv naproti nám se dostalo pěkné dřevo a před mnoha přívětivými kavárnami stály koše se žhavým dřevěným uhlím, takže člověku bylo na terase teplo. Doma jsme měli taky teplo a útulno. Topili jsme buletami, uhelným mourem slisovaným do vejčitých tvarů, které se přikládaly na oheň rozdělaný dřevem. A to zimní světlo na ulicích bylo nádherné. Člověk si už zvykl vídat proti obloze holé stromy a chodil v Lucemburské zahradě po cestičkách, vysypaných čerstvě opraným štěrkem, v čistém ostrém větru. Jakmile se jednou s těmi stromy bez listí smířil, připadaly mu jako sochy a zimní větry řičely přes hladiny rybníčků a kašny stříkaly v třpytivém světle. Co jsme se vrátili z hor, všechny vzdálenosti se zkrátily.

Vzhledem k té změně výšek jsem lezl do kopců s radostí a vyškrabat se do horního poschodí hotelu, kde jsem pracoval v místnosti, z níž byl výhled na všechny střechy a komíny vysokého pahorku té čtvrti, byla pro mě rozkoš. Krb v pokoji měl dobrý tah, bylo tam teplo a příjemně se tam pracovalo. Nosil jsem si mandarinky a pečené kaštany v papírových kornoutech, a když jsem dostal hlad, loupal jsem a pojídal ty malé pomerančíky nebo pečené kaštany, házeje slupky a vyplivuje pecičky do ohně. A hlad jsem měl z toho věčného chození, z té zimy a z té práce pořád. Měl jsem v tom pokoji nahoře i láhev kirsche, kterou jsme si přivezli z hor, a když jsem dopisoval nějakou povídku nebo jsem pro ten den končil, tak jsem si vždycky lokl. Jakmile jsem pak dodělal svou denní práci, uložil jsem blok nebo papír do zásuvky ve stole a posbíral všechny mandarinky, co mi zbyly, do kapes. V pokoji by přes noc zmrzly.

Jestliže jsem věděl, že se mi práce daří, bylo mi cestou dolů po těch dlouhých schodištích nádherně. Pracoval jsem vždycky tak dlouho, dokud jsem něco nedopsal, a nechával toho tehdy, kdy jsem věděl, jak to bude dál. Tak jsem měl aspoň jistotu, že dokážu druhý den pokračovat. Ale někdy, když jsem začínal novou povídku a pořád mi to nešlo a nešlo, tak jsem se posadil k ohni, stříkal z kůry těch pomerančíků na špičky plamenů a pozoroval, jak to modře prská. Pak jsem se vždycky postavil k oknu, vyhlížel na pařížské střechy a říkal si: „Nedělej si starosti. Ještě vždycky ti to nakonec psalo a bude ti to psát zas. Stačí napsat jednu přirozenou větu. Napiš tu nejpřirozenější větu, jakou svedeš.“ A tak jsem napsal jednu přirozenou větu a z té vyšel. Nebylo to nic těžkého, protože na jednu přirozenou větu jsem připadl vždycky, anebo se s ní někde setkal nebo ji od někoho slyšel. Zjistil jsem totiž, že jakmile začnu psát složitě nebo jako někdo, kdo něco předvádí či znázorňuje, můžu ty krucánky nebo ozdoby škrtnout, zahodit a začít znova od té první přirozené prosté oznamovací věty, z níž jsem vyšel. Tam nahoře v tom pokoji jsem se rozhodl, že napíšu po jedné povídce o všem, co dobře znám. O to jsem se snažil od té doby, co jsem začal psát, a byla to metoda přísná, ale dobrá.

Právě v tom pokoji jsem se taky naučil přestat myslet na to, co zrovna píšu, od chvíle, kdy přestanu psát, až do chvíle, kdy druhý den zase začnu, aby na tom mohlo pracovat mé podvědomí a já mohl poslouchat lidi a pokud možno všechno registrovat. Pokud možno se učit; a tak jsem četl, abych nemyslel na svou práci a abych na ni ani myslet nemohl. V den, kdy jsem pracoval dobře, k čemuž bylo zapotřebí jak štěstí, tak metody, mi bylo cestou dolů po schodech báječně a od té chvíle jsem se už mohl procházet po Paříži, kde se mi zlíbilo.

Když jsem pak šel odpoledne všemi těmi ulicemi dolů k Jardin du Luxembourg, mohl jsem to vzít zahradami a zaskočit si do Musée du Luxembourg, kde byly tenkrát ty slavné obrazy, z nichž je dnes většina v Louvru a v Jeu de Paume. Chodil jsem tam skoro denně, jednak kvůli těm Cézannům a jednak se podívat na ty Manety, Monety i ostatní impresionisty, s kterými jsem se setkal poprvé v chicagském Institutu výtvarného umění. Na Cézannových obrazech jsem poznával, že psát prosté přirozené věty zdaleka nestačí k tomu, aby ty povídky dostaly dimenze, které jsem se jim pokoušel dát. Učil jsem se od něj hodně, ale neuměl jsem se ještě vyjadřovat natolik, abych to dokázal komukoli sdělit. Kromě toho to bylo tajemství. Když už pak v Lucemburské nebylo vidět, šel jsem pěšky vzhůru zahradami a zastavil se v ateliéru v rue de Fleurus číslo 27, kde bydlela Gertruda Steinová.

Když jsme u ní byli s mou ženou na návštěvě, byly k nám Gertruda Steinová i její přítelkyně, s níž tehdy bydlela, obě velice srdečné a přátelské a nám se v tom velikém ateliéru se slavnými obrazy strašně líbilo. Vypadalo to tam jako v jednom z nejlepších sálů v té nejkrásnější galerii, až na to, že tam byl velký krb, že tam bylo teplo a útulno a že člověk dostal něco dobrého k jídlu, čaj a přírodní destiláty, vyrobené ze švestek a žlutých blum a lesních malin. Byly to voňavé, bezbarvé likéry, nalívané z karaf z broušeného skla do malých sklínek, a ať už se jmenovaly quetsche, mirabelle či framboise, všechny chutnaly po ovoci, z něhož byly vyrobeny, a všechny se v ústech proměnily v ohníček, jenž člověka zahřál a rozvázal mu jazyk.

Slečna Steinová byla mohutná, ale ne velká a měla silnou konstrukci venkovanky. Krásné oči a výrazný německo-židovský obličej by byl mohl klidně patřit nějaké ženě z Friuli. Svým oblečením, živou tváří a nádhernými hustými vlasy cizinky, jež nosila vyčesané stejně, jako je pravděpodobně nosila ještě na univerzitě, mi připomínala venkovanku ze severní Itálie. Mluvila v jednom kuse, ze začátku o lidech a o různých místech.

Její společnice měla ohromně příjemný hlas, byla malá, hodně tmavá, vlasy nosila zastřižené jako Johanka z Arku na ilustracích Bouteta de Monvela a nos měla jako skobu. Když jsme u nich byli poprvé, právě něco vyšívala, a tak se věnovala vyšívání, obstarávání jídla a pití a přitom se bavila s mou ženou.

Účastnila se jednoho rozhovoru, ale poslouchala dva a často do toho, co nevedla, zasáhla. Později mi vysvětlila, že se vždycky baví s manželkami. Manželky, jak jsme já i moje žena vycítili, tu byly toliko trpěny. Ale slečna Steinová i její přítelkyně se nám líbily, i když z té přítelkyně šel strach. Obrazy, koláče a eau-de-vie byly opravdu báječné. Zdálo se, že se jim taky líbíme; chovaly se k nám jako k velice hodným, velice způsobným a nadaným dětičkám a já měl pocit, že nám odpustily, že se máme rádi a že jsme manželé — to všechno čas napraví —, a když je má žena pozvala na čaj, přijaly.

Když pak přišly k nám, zdálo se, že se jim líbíme ještě víc; ale snad to bylo jen proto, že tam bylo tak málo místa a že jsme si byli mnohem blíž. Slečna Steinová se posadila na lůžko na zemi a řekla, abych jí ukázal ty povídky, co jsem napsal, a pak prohlásila, že se jí všechny líbí až na jednu, co se jmenuje

„Nahoře v Michiganu“.

„Je dobrá,“ prohlásila. „O to nic. Ale je inaccrochable. Je jako obraz, který malíř namaluje, ale nemůže ho pověsit na výstavu, a který si nikdo nekoupí, protože si ho taky nemůže pověsit.“

„Ale co když to není oplzlost, co když je to jenom snaha používat slov, jakých by ti lidi doopravdy použili? Co když ta povídka může vyznít jedině s použitím těchhle slov skutečně přirozeně a člověk jich prostě použít musí? Pak jich přece musí použít.“

„Ale vy jste to vůbec nepochopil,“ odpověděla. „Nesmíte psát nic, co je inaccrochable. To nemá smysl. To je nesprávné a hloupé.“

Ona sama by prý byla ráda, kdyby jí něco uveřejnili v Atlantic Monthly, a taky jí prý něco uveřejní. Tvrdila, že já nejsem dost dobrý spisovatel, aby mi tam nebo v Saturday Evening Post něco uveřejnili, že jsem možná svým způsobem jakýsi spisovatel nového druhu, ale že musím mít hlavně na paměti, že nesmím psát povídky, které jsou inaccrochable. Nepřel jsem se s ní o to, ani jsem se jí nepokoušel znova vysvětlovat, co se snažím dělat s dialogem. To byla moje věc a bylo mnohem zajímavější poslouchat. To odpoledne nám taky vyložila, jak se to dělá, aby si člověk mohl kupovat obrazy.

„Člověk si může kupovat buď šaty, nebo obrazy,“ prohlásila. „Jinak to nejde. Nikdo, kdo není strašně bohatý, si nemůže kupovat obojí. Vykašlete se na šaty a na veškerou módu a kupujte si šaty praktické, aby vám vydržely, a za ty peníze na šaty si pak můžete kupovat obrazy.“

„Jenže na ty Picassy, co bych chtěl mít,“ odpověděl jsem, „bych stejně neměl peníze, i kdybych si už do smrti nekoupil na sebe nic.“

„Ano, Picasso se vymyká vašim možnostem. Vy si musíte kupovat lidi stejně staré, jako jste sám — lidi z vašeho povolávacího ročníku. Však se s nimi seznámíte. Setkáte se s nimi ve své čtvrti. Noví dobří malíři se rodí pořád. Ale tady nejde ani tak o šaty, co si kupujete vy, jako spíš o ty, co si kupuje vaše žena. Drahé je právě dámské oblečení.“

Všiml jsem si, že se má žena snaží nedívat se na ten podivný oděv, připomínající šaty cestujících v podpalubí, co má na sobě slečna Steinová, a že se jí to daří. Když odcházely, byli jsme pořád ještě v oblibě, jak jsem si řekl, a znova nás pozvaly do rue de Fleurus číslo 27.

Pozvání, že můžu zaskočit do ateliéru během zimy kdykoli po páté hodině, přišlo až později. To jsem potkal slečnu Steinovou v Lucemburské zahradě. Nevzpomínám si, jestli tam venčila psa, ani jestli v té době už psa měla. Vím, že já jsem se tam venčil sám, protože psa jsme si nemohli dovolit, v té době dokonce ani kočku, a že jediné kočky, co jsem tehdy znal, byly kočky v malých kavárničkách nebo restauracích, nebo veliké kočky, které jsem obdivoval v oknech domovníků. Později jsem potkával slečnu Steinovou v Lucemburské zahradě se psem často; ale mám dojem, že k tomuhle prvnímu setkání došlo, než si ho pořídila.

Její pozvání jsem však přijal, pes nepes, začal se u ní stavovat v ateliéru, ona mi vždycky nabídla přírodní eau-de-vie, pak trvala na tom, že mi nalije ještě jednou, a já jsem se díval na obrazy a povídali jsme si. Ty obrazy mě vzrušovaly a ty rozhovory byly hezké. Většinou mluvila ona, vykládala mi o moderních obrazech i malířích — víc mi toho o nich řekla jako o lidech než jako o malířích — a mluvila o své práci. Ukázala mi mnoho svazků svých rukopisů, které její společnice opisovala denně na stroji. Je prý šťastná, když může denně psát, ale jak jsem ji poznával blíž, tak jsem zjišťoval, že je k tomu štěstí zapotřebí, aby tu pravidelnou produkci, která je závislá na množství její energie, někdo taky vydával a aby se jí dostávalo uznání.

Když jsem slečnu Steinovou poznal, nebyla tato potřeba ještě tak naléhavá, protože jí už vyšly tři povídky, které byly každému srozumitelné. Jedna z nich, povídka „Melanctha“, byla moc dobrá a dobré byly i ukázky jejích literárních experimentů, jež vyšly v knižní formě a jež kritikové, kteří se se slečnou Steinovou seznámili nebo ji znali z dřívějška, hodnotili velmi vysoko. Byla osobnost, které — když si chtěla někoho získat na svou stranu — nebylo lze odolat, a kritikové, kteří se s ní seznámili a viděli její obrazy, vzali její výtvory, i když jim neporozuměli, za bernou minci, protože byli slečnou Steinovou nadšeni jako člověkem a důvěřovali jejímu úsudku. Objevila mnoho pravd o rytmu a o opakovaném používání slov, pravd, jež platily a měly význam, a uměla o nich hezky povídat.

Ale nezamlouvalo se jí, že se má otravovat s nějakým revidováním a že se má nutit psát srozumitelněji, přestože chtěla, aby se její věci vydávaly a byly veřejně uznávané, což platilo obzvlášť o té neuvěřitelně dlouhé knize s názvem Jak se utvářeli Američané.

„Ale prý je to dobrý spisovatel.“

„Aha.“

„Chápu.“