qntm

ANTIMEMETICKÁ DIVIZE NEEXISTUJE

Copyright © qntm, 2025

Podle anglického originálu There Is No Antimemetics Divison vydalo v Edici 42 nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2026. Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení, s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Překlad Aleš Drobek

Odpovědná redakce Martina Rybičková

Jazyková redakce Zuzana Kačerová, Lenka Čížková

Šéfredaktor Marek Vlha

Redakční spolupráce Tomáš Baránek

Sazba Stará škola

Obálka Dan Simpkins

Fotografie na obálce © Jonathan Bean/Unsplash (moře); © Shutterstock (srna)

Úprava české obálky David Dvořák

Fotografie autora © Clara Molden

Jazyková korektura Ivana Vrajová

E-kniha Alena Zachová, Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz

Chyby a připomínky: melvil.cz/chyby

Recenze a pochvaly: melvil.cz/kniha-antimemeticka-divize-neexistuje, libisemi@melvil.cz

© Jan Melvil Publishing, 2026

ISBN 978-80-7555-319-5

VĚNOVÁNO NICOLE

Zn.: N-0055 Klasif.: ε₀/—

Izolační protokol: N-0055 je izolován v budově 67, v trezoru 3011A Hlavního archivu Neznámé organizace v Black River. Kvádrovou místnost o rozměrech 5 × 5 × 2,5 metru kryje několik vrstev betonu a elektromagnetické stínění. Před izolační jednotkou s N-0055 se nesmí zdržovat ani příslušníci ostrahy.

Popis: N-0055 je „auto-utajovaný“ objekt neboli „antimem“. Informace o jeho vzhledu, povaze, chování a původu jsou auto-utajované. Vysvětlení:

Není známo, jak Organizace N-0055 získala.

Vnější vzhled N-0055 je neznámý. Objekt není nepopsatelný ani neviditelný, kdokoli s příslušným pověřením může vstoupit do izolační jednotky a prohlédnout si ho, dělat si písemné či mentální poznámky, zhotovit si náčrt, vyfotit si ho, a dokonce ho i natočit na video. V databázi se nacházejí obsáhlé záznamy těchto pozorování. Nicméně informace o vnějším vzhledu N-0055 člověku záhy „vyprchají“ z mysli. Když měly osoby po provedeném pozorování objekt popsat, chvíli jen marně vzpomínaly a pak ztratily zájem. Osoby, které pořídily snímek objektu a poté měly zhotovit jeho náčrt, si nepamatovaly, jak objekt na snímku vypadal, jakož ani výzkumníci, kteří tyto psychologické testy provádějí. Příslušníci ostrahy pozorující N-0055 prostřednictvím bezpečnostních kamer jsou na konci směny vyčerpaní a z uplynulého dne si nic nepamatují.

Není známo, kdo schválil stavbu trezoru pro objekt N-0055, proč má trezor výše popsané vlastnosti a k čemu slouží výše uvedený izolační protokol.

Přestože příslušníci ostrahy HA v Black River mají k izolační jednotce s N-0055 volný přístup, v případě dotazování existenci N-0055 popírají.

000000 N-0055.

Všechny tyto skutečnosti opakovaně znovuobjevují převážně lidé, jimž se tento spis náhodou dostane do ruky a vzbuzuje v nich značné znepokojení. Tento stav však trvá nanejvýš několik minut, načež dotyční na vše znovu zapomenou.

V souvislosti s N-0055 bylo shromážděno velké množství vědeckých údajů, které jsou však zcela nepoužitelné. Objekt N-0055 by mohl představovat vážnou hrozbu. Je možné, že už zabil stovky zaměstnanců, aniž by si to kdokoli uvědomil. Přinejmenším však představuje významné memetické či mentální riziko, odtud tedy jeho prozatímní klasifikace třídy ε.

Dosud proběhly nejméně dva pokusy o zničení objektu N-0055, potažmo o jeho přesun z trezoru v Black River do jiného archivního zařízení NO, nicméně oba z neznámých důvodů selhaly.

Dodatek, 10. 11. 2008: Spekuluje se, že Organizace ve skutečnosti N-0055 aktivně nezískala, nýbrž že jde o autonomního nebo dálkově řízeného agenta, kterého do Black River infiltrovala třetí strana, aby tam potají pozoroval či ovlivňoval další Neznámé, Organizaci samotnou nebo 0000000000000000000000000000000000000.

Žádné protiopatření vůči této potenciální hrozbě není v plánu, vlastně ani není teoreticky možné.

ČÁST I.

NEZNÁMÉ

1

INICIACE

„Jak jste si užila Vánoce?“

Tentokrát sekretářka neodpoví. Jen přestane psát, zarazí se uprostřed slova a zírá na ni.

„Už jsem se vás na to ptala?“ znejistí Quinn.

„Dvakrát,“ odtuší žena. Podrážděnost a rozpaky. „Chvíli jsme na toto téma konverzovaly. A pak jsme konverzovaly o tom, že jste se mě na to už ptala, a vy jste se omluvila.“

„Omlouvám se,“ řekne Quinn.

„Ano. Přesně takhle.“

„Myslíte si, že mám problémy s pamětí,“ pokračuje Quinn. „Myslíte, že mám děravou dlouhodobou paměť, a že když někde zůstanu déle, zapomenu, co tam dělám.“

Sekretářka Rowland opatrně odpoví: „Třeba je to stresem.“

Quinn se usměje a zakroutí hlavou. „Kdepak stresem. Co myslíte, jak dlouho to bude panu Mahlovi ještě trvat?“

Sekretářka se otočí zpátky k počítači. „Je to porada nejvyššího vedení. Bude trvat tak dlouho, jak dlouho bude potřeba. Musíte vydržet. Pan Mahlo vás přijme, až bude připraven.“

Říká to mnohokrát denně.

Quinn se znovu otočí k oknu. Budova v georgiánském stylu má vysoké stropy a velká okna s bílými rámy. Venku je nádherný lednový den, chladný, ale jasný a slunečný. Ulicemi o čtyři patra níž proudí šňůry aut. Rušno panuje i na řece za nimi. Quinn sleduje trajekt.

Letos jí bude padesát. Je to drobná žena s tvrdým pohledem a velmi tmavými vlasy, které však rychle šedivějí. Dnes si je stáhla dozadu a sepnula stříbrnou sponou. Oblékla si svůj nejlepší kostým, jednořadý, tmavě šedý, a pod něj si vzala modrou blůzku. Na nohou má kotníkové boty s robustními podpatky, v každém uchu dvě stříbrné peckové náušnice, obvyklé brýle dnes vyměnila za kontaktní čočky. Na šňůrce kolem krku jí visí bezpečnostní průkaz s jasně oranžovým a červeným diagonálním pruhem.

Nervózně si pohrává se zapalovačem. Na okamžik zažehne plamen. Jde na schůzku s Mahlem a nejvyšší korporátní stupeň jí nahání hrůzu. Nejvyšší vedení si vás nikdy nezavolá kvůli prkotině. Buď vás chce vidět, protože jde o život, nebo vás nechce vidět vůbec.

V kabelce jí něco zapípá. Čas na pilulku. Vytáhne telefon a odloží připomenutí na později.

Otevřou se dveře kanceláře. Ven vyjde pět lidí, vrcholoví manažeři Organizace a hrstka jejich asistentů, s kufříky a notebooky. Skupina projde kolem stolu sekretářky a Quinn k výtahům. Jejich bezpečnostní doprovod, nevýrazný muž, který celou dobu tiše čekal na druhé straně recepce, se odlepí od zdi a vykročí za nimi.

Quinn poznává jen jednu tvář – Reinhardta, ředitele německé pobočky. Hierarchie Organizace je široce mezinárodní, nejasná a neustále se mění, ale on je na jedné úrovni s Mahlem. Ostatní Quinn nezná. Nikdo z nich jí nevěnuje jediný pohled.

Uplyne dalších pět trýznivých minut.

„Ne,“ zamumlá Quinn. „Pěkně seď.“ Sekretářka si toho nevšimne.

Konečně se Mahlovy dveře znovu otevřou. Zpoza nich vykoukne jiný muž. Dvacátník, nezvykle mladý, vypadá jako teenager nasoukaný do tátovy košile. Jeho účes tak tak splňuje předpisy. V jedné ruce drží tablet s denním rozvrhem svého šéfa. Ten je doslova nabitý. Mahlo nejspíš vůbec nespí.

„Marie? Tak můžeme.“

■

Dveře kanceláře se za ní zavřou s těžkým mechanickým klapnutím, jako by byly součástí stroje zabudovaného do stěny. Quinn si sedne na určenou židli. Mladík se otočí a provede něco záhadného se dveřmi, které vydají další podivné zvuky. Mahlo, stejně jako ostatní členové nejužšího vedení, si potrpí na soukromí a bezpečnost.

Kancelář je prostorná, ale navzdory dvěma velkým oknům a jasnému dennímu světlu poměrně tmavá. Stěny s obkladem z tmavého dřeva lemují knižní regály: dokonale stylové, ale z devadesátých let, trochu zastaralé, ale ne tolik, aby se v blízké době vrátily do módy.

Chlápek za stolem, Mahlo, je relativně malý, nenápadný muž s mrzutým výrazem, neurčitého věku. Podle toho, jak na něj dopadá světlo, vypadá buď na devětadvacet, nebo osmapadesát, a když se natahuje pro sklenici vody nebo pero, činí tak s křehkou opatrností stoletého staříka. Pruh na jeho průkazu je černý.

Quinn se přinutí odložit kabelku vedle židle, místo aby ji svírala na klíně jako štít. Zhluboka se nadechne. „Takže, o co jde? Dostala jsem předvolání, ovšem žádný program ani téma. Chápu, že když ředitel britské pobočky řekne ‚skoč‘, tak skočím, ale…“

Sklouzne pohledem doprava a zaregistruje, že mladý muž mezitím neslyšně položil tablet na stůl, vytáhl pistoli a namířil na její hlavu. Quinn zmlkne. Chvíli nehybně sedí a přivyká změně tempa. Srdeční tep se jí zrychlí na úroveň kolibříka.

„Nó dobře,“ protáhne. Olízne si rty a sevře opěrky, jinak se nehýbe a čeká na další pokyn. Mladík se tváří zcela neutrálně, jako by na firemních poradách mířil na lidi zcela běžně.

„Pro koho pracujete?“ zeptá se Mahlo.

Quinn zamrká. „Cože? To snad ne.“

Mahlo nahlédne do poznámek. Mluví pomalým, téměř uspávacím tempem. „Marie Quinn, čtyřicet devět let. Vdaná, bezdětná. Nadšená turistka, zdatná horolezkyně, ráda plete a pozoruje ptáky. Kvalitní vzdělání, bezvadné finanční zajištění, naprosto bezúhonná minulost, kam až dohlédneme. A máte plné oprávnění Organizace, které jsme nikdy nevydali, včetně přístupu k seznamu místností a zařízení, která… Hm, některá vůbec neexistují nebo byla před desítkami let zbourána. Minimálně jedno z nich ještě nestojí, ale vy máte klíč od vstupních dveří. A to stále nemluvíme o vaší úrovni přístupu k Neznámým, pro kterou nenacházím jiný výraz než ‚absurdní‘.

Takže jste agentka a vaše cíle se neshodují s našimi. Tady mladý pan Levene doporučil, abychom vás předali internímu, kde si vás podají, ale rozmluvil jsem mu to. Nakonec souhlasil s osobním setkáním. Říkal jsem si, že existuje nepatrná šance, že když vás přitlačíme do kouta a slušně se vás zeptáme na pár otázek, dostanete rozum a ušetříte sobě i nám ten zbytek.“

Quinn se mělce nadechne. Koutkem oka sleduje zbraň. Levene se nehýbe. „Pane Mahlo, vy víte, kdo jsem. Setkali jsme se několikrát. Jsem vaše šéfka antimemetiky.“

„Nemáme žádnou Antimemetickou divizi,“ namítne Levene.

„Pan Levene se mýlí,“ stojí si za svým Quinn. „Organizace má výzkumné divize pro každou třídu Neznámých i pro leccos jiného. Telepatické, anorganické, kryptozoologické. Moje divize nefiguruje na všech seznamech. Nedá se s tím nic dělat; taková je zkrátka povaha naší práce.“

Zaváhá. Oba muži mlčí. Ale nikdo jí neřekl, aby zmlkla. Další pohled na zbraň.

Měli by jí přidat.

„Některé kategorie Neznámých jsou triviální,“ pokračuje. „Prachobyčejná monstra a nemožné knihy a strašidelné výzkumné laboratoře na Sibiři a teenageři s parapsychologickými schopnostmi a bájné meče, ze kterých člověk zešílí. Jenže pak to začne být zajímavé – Neznámé s nebezpečnými memetickými vlastnostmi. Nakažlivé myšlenky, které je potřeba zajistit stejně jako jakoukoli fyzickou hrozbu. Virální memy. Dostanou se člověku do hlavy, kolonizují ho a pak se jeho prostřednictvím šíří dál. Proto máme Memetickou divizi, že ano?“

„Správně,“ přikývne Mahlo. Bez přemýšlení by mohl jmenovat desítky Neznámých, které odpovídají jejímu popisu.

„Existují ovšem i Neznámé s antimemetickými vlastnostmi,“ naváže Quinn. „Myšlenky, které se naopak šířit nechtějí. Entity a jevy, které sbírají a konzumují informace, zejména o sobě samých. Vyfotíte je polaroidem a vyjede vám prázdná fotka. Popíšete je perem na papír a někomu ho dáte přečíst, ale dotyčný jen hledí na hieroglyfy, kterým nerozumí ani on, ani vy. Takový antimemetický objekt nemusí být vůbec neviditelný, ale stejně ho nebudete vnímat. Sny, které hned vyprchají, tajemství, která nikdy nikomu neprozradíte, fabulace a konspirace. Je to ideový ekosystém, ve kterém myšlenky pohlcují jiné myšlenky a někdy… i kusy reality. Někdy i lidi.

A proto jsou hrozbou. Toť vše. Antimemetické entity jsou nebezpečné a přesahují naše chápání. Proto spadají do působnosti Organizace, proto existuje moje divize. To je naše specializace. Umíme myslet nekonvenčně, což je nutné, když bojujete s něčím, co doslova požírá váš výcvik.

Pane Mahlo, tohle všechno už víte. Vzpomínejte.“

„To je krycí příběh,“ ušklíbne se Levene, aniž by spustil oči z Quinn. „Kvalitní, ale vykonstruovaný.“

„Levene, dejte to pryč,“ řekne Mahlo.

Levene neochotně spustí ruku se zbraní směrem dolů. Ustoupí a s pochybovačným výrazem se opře o knihovnu.

Quinn vydechne.

„Jmenujte jednu,“ řekne Mahlo. „Nějakou antimemetickou Neznámou.“

„N-0055,“ odpoví Quinn.

„Žádná N-0055 neexistuje,“ odsekne Levene.

Quinn sebou cukne. „Existuje. Podívejte se do databáze.“

„Referenční čísla jsou přidělována náhodně,“ namítne Levene. Quinn otevře ústa, aby ho opatrně opravila, ale Levene mluví dál: „Navíc záměrně přeskakujeme. Tohle číslo jsme nikdy nepřidělili. Ne kvůli pověrčivosti, máme dost starostí i bez arbitrárního numerologického mysticismu. Máme N-0666 a N-0013. Ale žádné N-0001. A rozhodně žádné N-0055.“

„Levene,“ řekne Mahlo, „podívejte.“ Otočí monitor a ukáže Levenovi záznam, který si právě vyhledal. Levene obejde stůl a zamžourá na obrazovku. Přečte si záznam od začátku do konce. Užasle se vrátí na začátek a přečte si ho podruhé.

„Už jste to někdy viděl?“ zeptá se Mahla.

„Nikdy,“ přizná Mahlo. Opře se v křesle a sepne ruce. „Tedy pokud si dobře vzpomínám. Jestli je ten záznam pravdivý, oba jsme ho viděli mnohokrát.“

„Je to podvrh,“ ušklíbne se Levene.

„Pochází z července 2005,“ poznamená Mahlo. „Má všechny nutné kryptografické podpisy. Včetně mého. Je pravý.“

„Tak ho tam podstrčila ona! Nevíme, jak dlouho nás špehuje. Schovala si ten záznam, až jí poteče do bot, a vytáhla ho dnes.“

„Předpokládejme, že je pravý,“ navrhne Mahlo.

„Ale to není možné.“

Quinn se málem rozesměje. „Proboha, Levene. Jste tu nový?“

Levene ji probodne pohledem. Znovu obejde stůl a vykročí k ní.

„Ještě ne,“ zarazí ho Mahlo.

Levene zpomalí. Neustále si Quinn podezřívavě měří, znovu však zaujme své místo před knihovnou.

„Předpokládejme, že je pravý,“ zopakuje Mahlo. „Kdo ho v tom případě sepsal? A jak je možné, že vy jste nic z toho nezapomněla?“

„Ten spis napsal doktor Edward Hix,“ odpoví Quinn. „Pracoval v mé divizi. Je mrtvý.“

„Co se mu stalo?“

„To nechtějte vědět.“

Nastane velmi dlouhá odmlka, během níž Mahlo i Levene právě vyřknutá slova vstřebávají. Vlastně to v nich vyvolává dlouhý sled všemožných reakcí – rozhořčení nad takovou hrubostí, údiv nad tím, jak neopatrně si Quinn počíná před obávanými nadřízenými, překvapení nad závažností jejího tvrzení, čirou nedůvěru, porozumění a nakonec hrůzu.

„Co…“ zeptá se Mahlo opatrně, „by se stalo, kdybychom se dozvěděli, jak zemřel?“

„Stalo by se vám totéž,“ odpoví Quinn klidně. „Okolnosti smrti doktora Hixe jsou nakažlivé a vyšetřování je uzavřeno… Co se týče vaší předešlé otázky, řešíme to farmaceuticky. Jistě vám nemusím připomínat, jak klíčové je v našem oboru utajení. Víte přece, že problematické vzpomínky se od samého počátku v Organizaci běžně potlačují, pozměňují nebo mažou pomocí amnestik. V Antimemetické divizi máme opačný problém. Když si potřebujeme zapamatovat něco, co bychom jinak zapomněli, používáme ‚mnestika‘. Ano, mnestika – slovo má stejný řecký kořen jako třeba ‚mnemotechnický‘. Existují čtyři třídy těchto léků. W, X, Y a Z. Promiňte…“

V kabelce jí znovu zapípá telefon.

Quinn pomalu, s Mahlovým souhlasným přikývnutím, sáhne dovnitř a mobil vypne – tentokrát připomínku potvrdí, místo aby ji jen odložila. Z postranní kapsičky vytáhne blistr a vylomí z něj pilulku. Je šestihranná, světle zelená. Podrží ji mezi palcem a ukazováčkem a s úlevou zaznamená, že Mahlovi pomalu svítá. Šéf si začíná dávat dvě a dvě dohromady.

„Tohle jsou mnestika třídy W,“ prohlásí. „Nejslabší, vhodné pro dlouhodobé užívání. Berou se s rozestupem dvanácti hodin, čím pravidelněji, tím lépe. Můžete si je koupit taky, přes Pharm. Lékárníci vám budou tvrdit, že nic takového nemají. Stačí, když jim řeknete, ať si to ověří.“

Quinn ji nasucho spolkne.

Mahlo zamručí. „Už asi chápu. Už vím, proč jsme tady.“

„Vynechal jste dávku,“ přikývne Quinn. „Máte je taky brát, jako já a všichni moji podřízení. Jinak bychom svou práci nemohli dělat. Zapomněl jste si vzít pilulku, a s tím se vám z hlavy vypařily i všechny informace, které jste si díky ní měl uchovat v paměti – proč jste je bral, kdo vám je předepsal, kde sehnat další. Zapomněl jste na mě a celou moji divizi. A já vám teď musím všechno znovu vysvětlovat.“

Nabídne Mahlovi blistr.

Levene k nim udělá krok, celý rozrušený. „Pane Mahlo.“

Mahlo vezme blistr, vymáčkne druhou pilulku a prohlédne si ji. „A když si ji vezmu,“ prohodí, „vryje se mi celý náš rozhovor do paměti, takže ho už nebudeme muset opakovat?“

„Doufám,“ odpoví Quinn popravdě.

Mahlo spolkne pilulku a zapije ji sklenicí vody.

„Pane řediteli…!“ vykřikne Levene.

Mahlo ho gestem umlčí.

Pohledy Quinn a Levena se na jednu nebezpečnou sekundu střetnou.

„… takže co je N-0055?“ zeptá se Mahlo.

„… N-0055 se nemusíme obávat,“ odpoví Quinn. „Vzpomenete si, jakmile pilulka začne působit. Podle záznamu se jedná o elementární informační autosupresivum. Relativně slabé. Že je slabé víme, protože je to jediné antimemetické Neznámé, jehož záznam v databázi vidí i nezasvěcení. Tedy alespoň částečně.“

„Částečně?“ Mahlo se podívá na záznam podruhé. Skroluje o kousek níž.

Je tam toho víc. Zamyšleně nakloní hlavu na stranu a čte.

Levene si položí ruku na hruď. Zatváří se zmateně. Zamračí se na Quinn, ale ta mrkne na svůj telefon, aby si něco ověřila.

„Kolik dalších antimemetických Neznámých existuje?“ zeptá se Mahlo. Zavře záznam. „Tohle je slabé. O kolik silnější jsou ostatní?“

„Z celkových dvou tisíc šesti set Neznámých, jejichž počet se stále zvyšuje, v současné době klasifikujeme jako antimemetické přesně padesát osm exemplářů. Všechny spadají pod mou divizi. Čistě statisticky je pravděpodobné, že antimemetické vlastnosti vykazuje nejméně dalších deset Neznámých, o kterých však Organizace neví nebo o nich ví jen přerušovaně. Tato čísla samozřejmě nezahrnují neznámé Neznámé. Většina Neznámých, které jsem zmínila, je bezpečně pod zámkem, ale některé ne. Nejméně dvě z nich jsou právě teď s námi v této místnosti. Nedívejte se. Řekla jsem, nedívejte se! Je to zbytečné.“

Mahlo povytáhne obočí, ale poslechne. Veškerou svou pozornost věnuje Quinn. Levene se začne rozhlížet do všech stran.

„Je tu neviditelné monstrum, které mě všude stínuje a požírá mé vzpomínky,“ vysvětluje Quinn trpělivě. „N-4987. Chcete namítnout, že žádné N-4987 neexistuje, ale mýlíte se. Musela jsem se s ním naučit žít. Můžete si ho představit třeba jako exotického mazlíčka. Úmyslně mu předkládám chutné vzpomínky, aby nesnědlo něco důležitého, například hesla nebo postup přípravy kávy.“

„A to druhé?“ zeptá se Levene.

Mahlo znovu přikývne a Quinn sáhne do kabelky. Tentokrát vytáhne pistoli a dvakrát střelí Levena do srdce.

Mladík vytřeští oči, spíše šokem než bolestí, a zhroutí se na knihovnu za sebou. Otočí hlavu na Quinn a vyrazí ze sebe: „Jak jsi… vě…“

Quinn přistoupí těsně k němu, pečlivě zamíří a vystřelí potřetí, tentokrát do hlavy.

Mahlo opět odmítne na zvrat událostí jakkoli reagovat. „To je Levenova zbraň,“ podotkne. „Nezaznamenal jsem, že byste se k němu dostala tak blízko.“

„Ukrást někomu zbraň tak, aniž by si toho všiml, je těžké,“ vysvětlí Quinn, vyprázdní zásobník a opatrně položí zbraň na Mahlův stůl. „O něco snazší ale je někomu ukrást pistoli a pak mu ukrást všechny vzpomínky, že se to stalo. Jak jsem už říkala, N-4987 je domácí mazlíček. Někteří jsou natolik inteligentní, že se dají vycvičit.“

„Fascinující,“ řekne Mahlo. „V některých případech zcela nepochybně výhodné. Ale mohu se zeptat proč?“

„Protože jste měl užívat mnestika třídy W,“ odpoví Quinn. „Na užívání mnestik této třídy nejde zapomenout. Máme to ověřené. Svou dávku můžete odložit, ale zkrátka se nemůže stát, že byste zapomněl. Leda by vám v tom někdo aktivně a dlouhodobě bránil. A jediná osoba, která k vám má dostatečně blízko, je váš asistent. Mimochodem, pamatujete si, jak jsem se ho zeptala, jestli je tady nový?“

„Neodpověděl,“ pokývá hlavou Mahlo. „Myslel jsem, že to byla řečnická otázka.“

„On tady nepracuje,“ řekne Quinn. „Je to Neznámý. Humanoidní antimem. Ověřila jsem si organizační schéma, pane Mahlo. Vy asistenta nemáte. Máte recepční, jmenuje se Rowland a sedí venku. To ona filtruje vaše hovory a plánuje vaše schůzky. Levene sem nepatří. Ani nemá na krku průkaz jako vy, Rowland a já. Prohlédněte si svou kancelář. Kde vůbec sedí? Není tu žádný další stůl, ani tady, ani venku.“

Mahlo přemýšlí. Tváří se trochu nervózně.

Quinn pokračuje: „Nevyčítejte si to. Vy jste člověk, zatímco tahle bytost je ztělesněným začerněním textu. Když chcete bojovat s mimozemskými entitami, musíte myslet jako ony.“

„Mám takový pocit, že tady mám – máme zranitelné místo.“

„Ne,“ uklidňuje ho Quinn. „Máme tým.“

Mahlo se nadzvedne ze židle a prohlédne si to, co zbylo z Levena.

Pak položí otázku, která by na jakémkoli jiném pracovišti byla absurdní. „Je mrtvý?“

„Možná. Nechám mrtvolu přenést k nám do laboratoře a uvidíme, co uvidíme, až ho otevřeme. Obecně ovšem platí, že vesmír vykazuje dualitu, má dva odlišné aspekty – ideový versus hmotný, obrazný versus doslovný. Není obvyklé, aby něco hranici mezi nimi překročilo. Netuším, co byl Levene zač, každopádně má lidské tělo a to je hodně bizarní i na naše poměry. Hledání rovnováhy tudíž pokračuje. Dám vám vědět, až něco zjistíme.“

„Mají ty tabletky nějaké vedlejší účinky?“ zajímá se Mahlo.

„Nevolnost a významně zvýšené riziko rakoviny slinivky,“ odpoví Quinn. „A příšerné noční můry.“

2

ANTIMEMETIKA PRO ZAČÁTEČNÍKY

Mladý výzkumník Lee pracuje pro Neznámou organizaci všehovšudy čtyři hodiny a už od úvodního brífinku má pocit, jako by ho praštili do hlavy kladivem. Je polední přestávka a on si našel místo v zadní části jídelny, kde ho nikdo neruší, kde může žvýkat a polykat fádní jídlo, pít silnou kávu a vstřebávat drsnou dopolední výuku.

Na telefonu, který mu přidělila Organizace, nervózně listuje databází Neznámých. Ta má deset tisíc slotů, ale obsazeno jich je jen několik set. Neznámé se skrývají pod náhodně vybranými čísly, většinou s velkými odstupy, a Lee se se svým začátečnickým oprávněním dostane jen k několika desítkám z nich. Ví, že už minimálně jednou došlo ke změně číselného systému, aby se zamlžil skutečný počet Neznámých. A taky ví, že nevidí všechno. Značná část zdánlivě prázdných slotů obsahuje záznamy, které jsou viditelné pouze při vyšších úrovních oprávnění.

Hrůzu mu ale nahánějí i ty volně přístupné. Například N-5649, hluboká jeskyně v Chile, v níž přebývají miliony kubických metrů živé, dýchající plicní tkáně. Nebo N-0980, nevystopovatelný čínský výrobce mírně inteligentních masožravých ledniček. N-4333: antropomorfní archea. N-7012: hudební album z roku 1989, které člověku už nadosmrti zní v uších. Její nevýslovně nejapné texty a melodie chrání nedobytný trezor a hrůzostrašné bezpečnostní varování typu Pozor, memetická hrozba / Trvalé duševní trauma / Hrozba sebevraždy.

N-0003, položka v prvním obsazeném slotu, je (90416) 2003 YK₁₁₈, blízkozemní asteroid nesoucí známé graffiti „BYL JSEM TADY, KILROY“, vyvedené pětasedmdesát metrů vysokými písmeny a doprovázené kresbou obligátního nosatého plešouna koukajícího přes zeď. N-9985, poslední obsazená položka, je mystická/geologická anomálie na dně Jižního oceánu, která pravidelně 00000000000000000000000000000 plejtváky obrovské. Začerněný je už originál, Lee nemá oprávnění číst text pod černým rámečkem, nicméně tato anomálie pravidelně ............ dva až tři plejtváky ročně, a to už od svého objevení v roce – Lee mrkne – 1908.

Lee si říká, že to musí být nějaká recese. Většina záznamů vypadá jako velmi nepovedený, temný, děsivý vtip. Jenže na onom úvodním brífinku, při oné ukázce…

Lee je jedním z jedenácti nově přijatých mladých výzkumníků. Ostatní sedí u svého stolu a probíhá mezi nimi živá konverzace. U dalších stolů porůznu posedávají instruktoři a ukusují ze svých sendvičů. Jinak je jídelna, do níž by se snadno vešlo několik set lidí, prázdná. Leeovi to připadá divné. Areál NO ve Wyeleigh je rozlehlý; tvoří ho několik třípodlažních budov s rozsáhlým podzemním komplexem nenápadně ukrytým v lese na západě Anglie. Kde jsou všichni?

Do jídelny vejde muž v šedém obleku. Jeho pohled se střetne s Leeovým a přistoupí k němu. Puky na jeho obleku jsou tak ostré, že by dokázaly něco rozříznout. Kravatu mu jistí spona a na ruce má platinové náramkové hodinky velikosti cihly. Napohled sem nezapadá. NO Wyeleigh je terénní pracoviště určené k výcviku, školení, výzkumu, vývoji a analýze. Dokonce je tu izolováno několik Neznámých kategorie 1. Manažeři tady nemají co pohledávat. Tak co je zač? Zbloudilý manažer, který hledá heliport? Výzkumník nebo instruktor, který se obléká v souladu se svou vytouženou pracovní pozicí, a ne s tou, kterou vykonává?

„První den dá člověku zabrat, co?“ prohodí muž a podá mu ruku. „Adrian Gage. G-A-G-E.“

„Lee,“ představí se Lee. „Simon Lee.“

Gage se posadí. „Rád vás poznávám. Co je to za přízvuk, že jsem tak smělý?“

Lee zamrká. „New York,“ odpoví. „Jsem z New Yorku. Vy jste náš ředitel?“

„Vypadáte nervózně.“

„Divíte se? Určitě sám víte, jak vypadá úvodní brífink. Když ukážou N-6389? A přímo před vašima očima udělají tamto? Ježíši, jak je to vůbec možné? Dali nám každému hodinu, abychom si to sami vyzkoušeli a zkusili zjistit, v čem ten trik spočívá. Přitom žádný neexistuje. Je to prostě… chyba ve vesmíru. Mezera. Neplatí tu žádné vědecké zákonitosti. Fyzika a biologie si vzaly volno. Je to šílené.“

Gage přikývne a usměje se.

Lee pokračuje: „A takových věcí jsou stovky. Všechno, co jsem věděl o světě, je najednou vzhůru nohama. Právě jsem zjistil, že celý můj dospělý život mě někdo ‚chránil‘ před nebezpečnými znalostmi. Jako by svět tam venku byl… ohrádka pro děti do sedmi let. Přelézt ji je tak… ponižující. A to je jen začátek, protože…“ Znovu zamrká. „Neodpověděl jste mi na otázku. Co tady děláte?“

„Vy jste neodpověděl první,“ opáčí Gage. „Odkud jste?“

„To už jsem říkal,“ ohradí se Lee. „Jsem z…“

A pak se zarazí, myšlenky mu vysublimují do vzduchu. Odpověď na Gageovu otázku má na jazyku, ale nedokáže ji vyslovit. „To je divné,“ řekne a zavrtí hlavou.

V tu chvíli si také všimne, že Gageovi, na rozdíl od všech ostatních v jídelně, nevisí na krku průkaz. Může to být neúmyslná chyba, i když vážná. Jenže málokdo vystoupá takhle vysoko, aniž by byl ve všem, co dělá, naprosto precizní.

„Kdo jste?“ zeptá se Lee znovu.

„Váš životní příběh byl fascinující.“

„Cože?“

„Ovládal jste čtyři jazyky,“ pokračuje Gage. „Teď mluvíte jedním a brzy už žádným. Byl jste moc chytrý na to, abyste si vybral jednu specializaci, a tak jste vystudoval biochemii a literární komparatistiku. Měl jste pocit, že jestli nenajdete další cizí myšlenky, které byste si mohl nasoukat do hlavy, tak zemřete.

Cestoval jste po celém světě, hladový, a kdykoli jste zavítal do nové země, bylo to jako přistát na jiné planetě. Koketujete s antropologií, ale svět je příliš velký, než aby ho mohla pochopit jedna lidská rasa, natož jeden člověk. I lidstvo je příliš velké. Měli bychom ho zredukovat.“

Lee přikývne. „Aha. Dáte mi vteřinku?“ Vstane a rychle přejde k jinému stolu, k instruktorce, kterou potkal dopoledne. Když se k ní blíží, cítí cosi jako hromadění statické elektřiny. Zkusí ženě zatřást ramenem a podaří se mu s ní trochu pohnout, ale je to jako zkoušet prostrčit ruku dehtem. „Hej! Máme problém. Je tu vetřelec. Může to být Neznámý. Doktorko Bretton, podívejte se na mě! Haló?“ Instruktorka nereaguje. Lee se obrátí k hloučku dalších nováčků, ale ti si dál povídají a jedí a jeho pokřikování a tleskání si nevšímají. „Hej! Lidi! Oli, Tome, poslouchejte mě! Ne, ne, ne, ne.“

Ohlédne se. Gage vstane a vykročí k němu, ruce v kapsách a na tváři sebevědomý úsměv. Teď už rozhodně nepůsobí normálně, protože prochází skrz stoly jako nějaká holografická projekce rozšířené reality zaseknutá v Leeově oku.

Lee si uvědomí, že Gage vidí, i když mrkne, a ucítí úzkostné bodnutí v hrudi. Zavře víčka, ale Gage tam pořád je. Jako přízrak v oné čistě osobní, soukromé temnotě. Jediný způsob, jak Gage nevidět, je odvrátit se od něj, ale i tak cítí na zadní straně očních bulev radioaktivní mravenčení.

Lee zavolá dalšímu nováčkovi. Telefon v mladíkově kapse zavibruje, ale jinak se nic neděje. Nikdo nereaguje.

„To nedává smysl,“ hlesne Lee.

„Pamatujete si svého otce?“ zeptá se Gage.

„Tátu jsem nikdy nepoznal,“ odtuší Lee a couvá. „Vychovala mě máma.“

Gageův zářivý úsměv se ani nepohne. „Těmhle lidem se hodně líbil váš pohled na věc. Plánovali vás přidělit ke studiu anomálních antimemů. Jenže teď si nepamatují, že existujete. Vy neexistujete.“

Lee řekne, spíš sám pro sebe: „Tady žádné nebezpečné Neznámé nejsou. Všechno je kategorie 1, probírali jsme to na brífinku. Takže buď nejsi nebezpečný… nebo nikdo neví, že existuješ. A pokud nikdo neví, že existuješ, znamená to, že jsi buď úplně nový, nebo… Co je to antimem?“

„První den dá člověku zabrat, co?“ řekne Gage.

„Jsi sentientní?“ zeptá se Lee.

„Vypadáte nervózně.“

Lee se dá na útěk. Vyběhne z jídelny, zabočí za roh a urazí deset nebo jedenáct kroků k výtahu. Stiskne tlačítko dolů a čeká. V nablýskaných výtahových dveřích se odráží okolí. Lee se na sebe podívá a málem se skácí šokem, protože tuhle tvář v životě neviděl. „Ježíši! To snad ne. Ne, ne, ne,“ blábolí. „Co to… do prdele…“

Gage zvolna vyjde zpoza rohu, právě ve chvíli, kdy se výtah otevře. Lee skočí dovnitř a stiskne tlačítko nejnižšího patra, suterénu 8. Učiní tak instinktivně, i když zpětně by své rozhodnutí dokázal rozumně vysvětlit. (Nemůže jen tak nasednout do auta a odjet. Je lepší, když Gage zůstane tady, než aby unikl do racionální „reality“. Proto chce Lee zalézt do toho nejodlehlejšího, nejtemnějšího kouta, ke kterému má přístup. A pak počká na Gage a zamkne za nimi všechny dveře. A bude čekat na smrt…)

Výtah začne klesat a Gageův přízrak – viditelný skrz dveře a podlahy – mizí v dálce. S přibývající vzdáleností a perspektivou se zmenšuje, ale stále se na Leea široce usmívá.

Ve výtahové kabině Lee vyděšeně přechází sem a tam. Nepamatuju si, jak vypadám. Ta věc řekla, že pozřela všechny mé znalosti cizích jazyků, ale já si nepamatuju, že bych se učil něco jiného než angličtinu. Takže… požírá i moje vzpomínky. Pohlcuje informace. A nemůžu s nikým přímo komunikovat, takže jsem na to sám.

Na tohle nemám kvalifikaci.

Vybaví si téměř prázdnou jídelnu. Kilometry zcela prázdných chodeb a prázdných kanceláří a laboratoří. Možná to nepožírá jen moje vzpomínky. Možná to požírá celé lidi, možná je úplně vymazává z historie. Možná to tady straší už dlouhá léta, a proto je areál tak prázdný, protože nás ta věc už skoro všechny vyhladila?

Potřebuju pomoc. Musím někoho varovat. Ale jak? Nemůžu s nikým mluvit, nikomu zavolat. Měl bych… Měl bych tu věc zaevidovat. Nové Neznámé.

Ale to už určitě někoho napadlo.

Vytáhne telefon. Spustí databázi. Stovky zdokumentovaných Neznámých, desítky z nich označené jako ANTIMEM nebo ANTIMEMETICKÉ.

Číslo. Říkali, že čísla jsou náhodná.

Ne. Ne, náhodná. Jak bylo to slovo? „Arbitrární“.

Lee si srovná myšlenky. Gage. G-A-G-E. 7-1-7-5.

Zn.: N-7175 Kateg.: ε₁

Izolační protokol: Kašlu na formátování, nemám čas. Pokud tohle čtete, jste izolováni od zbytku Organizace. Pokusy přivolat pomoc jsou marné. Nacházíte se v jícnu 7175, po požití a před trávením. Musíte se co nejdříve dostat do laboratoře WY-B08-703 a pokračovat ve výzkumu, dokud nevymyslíte, jak zneškodnit nebo zabít Gage dřív, než on zabije vás. Na nic nečekejte, zbytek dočtete ve výtahu.

Popis:

Počkat, počkat.