Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Petr Růžička

Spirála marnosti

Text © Petr Růžička, 2026
Cover © Tomáš Sitar, 2026
© Grada Publishing, a. s., 2026

Odpovědná redaktorka Julie Gonzálezová
Korektura Marie Gonzálezová
Sazba Roman Křivánek, Art007
Grafický návrh obálky Ing. arch. Tomáš Sitar A-PARTNER ARCHITECTS
ATELIER TOMSON

Vydala Grada Publishing, a. s.
pod značkou Cosmopolis
v Praze roku 2026,
jako svou 10 614. publikaci

Tisk Typodesign s.r.o.

Grada Publishing, a. s.,
U Průhonu 22, Praha 7

ISBN 978-80-271-1707-9 (ePub)
ISBN 978-80-271-0557-1 (pdf)
ISBN 978-80-271-6580-3 (print)

Tam, kde začíná odvaha,
končí bezpečí

PROLOG

Žanek vypil na ex další štamprli kořalky a svoje kalné oči upřel na řádky dopisu, který právě dokončil. Zrak mu horečnatě klouzal po řádcích vytvořených jeho kostrbatým písmem:

Bruno,

ani nevim, proč Ti píšu. Když píšu tahle slova, mám pocit, že snad ani neexistuje inkoust, kterej by dokázal dostatečně vyjádřit, co cejtim.

Nevím, snad chcu neco vysvětlit, stejně si však nemyslím, že bych měl právo na nějaký vysvětlení, a možná nemám právo vůbec na nic z teho, co Ti chcu povědět.

Dobře vím, že potom, co sem provedl, bych měl mlčet a nezasloužím si od Tebe ani slova, ale možná právě proto musím napsat, musím ze sebe vykřičet aspoň neco. Dobře vím, že to, co jsem udělal, se nedá vomluvit, ale aspoň se Ti pokusím říct, co se ve mně vodehrávalo.

Chtěl bych všecko vykřičet, protože ten křik mám pořád v hlavě. Ať dělám, co dělám, pořád tam je, tejrá mě a dusí mě a já už nevím, co mám dělat.

Možná, že tohle nemá žádnej smysl, že Ty už nechceš žádný moje slova číst. Ani Ti to nezazlívám. Naprosto to chápu.

Bru, příteli můj nejlepčí, jedinej, byl sem slabej. Ano, slabej a zbabělec, slabčí, než sem si kdy mohl připustit, a to i sám před sebou. Víš, jak sme se předtím vo tym bavili. Věděli sme, že to nebude jednoduchý. Snažili sme se na to připravit. Ale na to se připravit nikdá nedá a člověk za sebe nemůže ručit a nikdá předem neví, jak se v těžký chvíli zachová. Bohužel.

Víš, kdyby aspoň nebylo na cestě to děcko, můj potomek, určitě by to byl syn a hrál by fotbal jako my. Panebože, teď mě napadá, že Ty to možná ani nevíš, že sem měl bejt tatem.

Seděl sem tam přivázanej na tvrdý židli a hleděl do teho vostrýho světla, a přitom mě drtilo vědomí, že mám v rukách něco daleko cennějšího, než je můj strach, než je můj život. Životy mejch přátel a známejch, ale taky ten rodící se život v Anině břiše.

Ty gestapáci byli chladný a přesný, Bru, myslel sem, že vydržím, ale když začali mluvit vo všem, co sme dělali, Bruno, všecko věděli a naprostej šok byl, že věděli to naše heslo.

A když potom poslali pro Aňu. Prostě, vyděsili mě k smrti. Nedokázal sem vzdorovat. Co všecko a jak snadno ti mohou vzít, jak lusknutím prstů můžou vobrátit tvůj život v prach. Je to hrozný, byl sem slabej, zradil sem, nedokázal sem vydržet a tvýho tatu to stálo život a ty seš teď v koncentráku.

Život se převrátil úplně naruby a já každej den přemejšlím, jak žít dál. Nebo esli vůbec. V každý tváři kolem, do který se zahledím, vidím nekoho, komu sem ublížil. Někdy se mně zdá, že by bylo lepčí, kdybych to skončil, zmizel. Abych už dál nenosil to břemeno, abych nemusel nikomu vysvětlovat, že i když sem chtěl bejt silnej, nedokázal sem to.

Ani nevím, proč Ti to píšu. Nepíšu Ti to proto, abys mně vodpustil. Ani nevím, esli něco takovýho je vůbec možný. Ale je pro mě důležitý, abys věděl, že sem to neudělal z nenávisti nebo protože bych chtěl zradit. Udělal sem to ze strachu, ze zoufalství, z tý nejhnusnější slabosti. A teď už si to budu v sobě navždycky nosit. Dobře vím, že v Tvejch vočích už nejsu nic. Ale musel sem Ti to napsat, protože pokud máš vědět o mým pádu, chcu, aby to bylo celý, bez jediný lži.

Stejně tak nevím, co bude dál. Ale chcu, abys věděl, že cejtím každej okamžik tý viny a ztráty. Jestli budu eště kdy mět příležitost neco udělat, abych to nejak napravil, přisahám, že to udělám. Do tý doby mi nezbejvá než doufat, že tenhle dopis alespoň kouskem vyjádří to, co nedokážu jinak vyslovit, a že Ti aspoň trochu vysvětlil, jaký prázdný místo teď ve mně je.

Jedno vím jistě. Do konce života si budu nýst tuhletu hanbu. A ať mě už teď budeš považovat za kohokoli, snad mě pochopíš, pokud to je možné, i kdybys mi nevodpustil. Vím, že seš silnější, že Ty bys to vydržel. Je mi jasný, že takovýho přítele, jako jsi Ty, už nikdá mět nebudu.

S pokorou a bolestí tvůj kdysi přítel

Žanek

Když dočetl, otřel si rukávem orosené čelo a chvějící se rukou si nalil dalšího panáka, jenž vzápětí zmizel v jeho útrobách.

Žanek vstal, uchopil dopis a nejistým krokem se došoural do kuchyně k rozhicovaným kamnům. Pohrabáčem otevřel dvířka kamen a chvíli nehnutě unavenýma očima hleděl do žhnoucího ohně.

Potom napsaný dopis pomalu vsunul do plamenů.

1

Bezduchým Žankovým tělem smýkali dva gestapáci sklepením domu na Mozartově ulici jako beztvarým pytlem brambor. Jeho bolavá hlava dokázala vnímat maximálně sem tam slabě svítící žárovku. Odpornou pachuť zvratků v ústech a tesklivý nářek nesoucí se suterénem vnímal jen jako z velké dálky. Jeho mysl naprosto opanoval nesnesitelný pocit zrady a hanby.

Kopancem přistál na chladné tvrdé podlaze neosvětlené místnosti.

„Je tu někdo?“ zeptal se po chvíli do tmy zoufale. „Prosím…, prosím vás je tu eště někdo se mnou? Můžete mně prosím helfnout? Nevíte, co se to děje?“

Žankovy horečné dotazy narážely pouze do chladných prázdných zdí a žádné odpovědi se mu nedostalo. Stoupnul si na podlamující se nohy, které měl jako hadrová panenka, a ve tmě s napřaženýma rukama šmátral kolem sebe. Místnost nebyla větší než dvakrát dva metry. Cítil jen chlad a plíseň. Zády se opřel o studenou stěnu a zcela vyčerpán se sesunul do sedu zpět na zem.

Ani nevěděl, kdy a jak usnul nebo jak dlouho spal, když tu ho ze spánku probudil skřípot dveří a oslňující světlo. Zprvu naprosto nechápal, kde je a co se děje.

První kopanec do břicha mu připomněl, kde se nachází. Dále již neměl čas nad čímkoliv přemýšlet. Ležel na studené zemi a rukama si kryl hlavu. Tří silní chlapi s vykasanými rukávy a šlemi na kalhotách jej mlátili gumovými hadicemi hlava nehlava.

„Nechte mě, co to děláte, prosím, všecko sem vám řekl. Hajzlové, svině, nechte teho.“

Když přišel k sobě, zjistil že opět sedí uvázaný na židli a do očí mu žhne to odporné žluté světlo. Bylo to jako déjà vu. Nevěděl, zda výslech snad neskončil nebo jak dlouho už to všechno trvá…

„Ale ale, pane Bauere, copak se vám to přihodilo…?“

Žanek uslyšel povědomý hlas gestapáka vycházející zpoza otravné zářící lampy. Hlas, který nepostrádal nádech ironie a výsměchu. To je přece ten stejné, kerýmu sem už všecko pověděl, co proboha eště chce, honí se Žankovi hlavou.

„Upadl jste snad ve sprchách, nebo jste snad narazil někde dole v našich sklepích do zdi? Já jsem to správci už opakovaně říkal, že je to tam hrozně špatně osvětlené,“ řekl gestapák a rozesmál se hýkavým smíchem.

„Inu, co s vámi? Co s vámi, pane Bauere, řekněte. Nám jste sabotážemi škodil, kamarádům jste svou výpovědí nepomohl. K čemu vy vlastně jste? Vím, já vím, doma vás čeká ta vaše kurva, se kterou jste si upletl děcko, ale copak takový nekvalitní podčlověk jako vy má právo dál chodit po světě?“

Žanek se při gestapákových slovech nekontrolovatelně chvěl po celém těle a mezi lopatkami se mu po zádech řinul pot.

„Ledaže,“ pokračoval esesák, „ledaže byste nám byl ještě nějak užitečný…“ Po krátké odmlce vyslýchající pokračoval: „Půjdete hezky domů za svojí nastávající maminkou, které řeknete, že to všechno bylo nedorozumění a že jste doma. Nadále budete chodit do práce, hrát fotbal, tak jako doteď, ale oči a uši budete mít otevřený. Jakmile něco zajímavýho zaslechnete nebo uvidíte, hnedle se nám s tím svěříte. A jestli ne, tak dole v našem sklepě je místa dost, nejen pro vás, ale i tu vašu Aňu a v našich koncentračních táborech je toho místa ještě více. Tak si to dobře promyslete a zachovejte se podle toho.“

Žhnoucí žárovka domluvila a Žankovi padla hlava vysílením na prsa.

„Uwe, ty dole ho tam ale zřídili. Pokuste se s ním něco udělat, ať může mezi lidi, a vykopněte ho ven.“

_

Brněnské ulice opanoval typický listopad. Tmavé a do šatů z popílku tisíců komínů oděné domy trochu rozjasňovaly pouze dlouhé červené prapory s bílým terčem a černým hákovým křížem.

Žanek bloudil ulicemi a rozbitým nosem nasával příznačný pach končícího podzimu a nastávající zimy. Bezduše chvátal, co mu zbité tělo dovolilo. Snažil se vyhýbat lidem, děsil se toho, že by potkal někoho známého. Ze setkání s jakoukoli německou uniformou měl hrůzu.

Při cestě kolem Svitavy sešel až těsně ke břehu a na chvíli se zastavil. Sehnul se a v kalné ledové vodě namočil svůj šátek, který si přiložil na kořen nosu, jelikož se mu zase spustila krev. Vzpomněl si, že v jednom z výkladů jakéhosi obchodu zjistil dnešní datum, a tedy to, že na gestapu strávil víc než dva dny.

Myšlenky se mu v hlavě honily rychleji než voda spěchající Svitavou do náruče své větší sestry Svratky. Při pohledu do tmavého studeného proudu řeky mu znovu vyskočily ostny výčitek. Zrada, které se dopustil, byla neodpustitelná, a možná by bylo nejlepší vrhnout se do proudu!

Vzpomenul Bruna, kterému kdysi vysvětloval, jak dokáže většinu starostí nechat plavat. Ale tohle nešlo nechat plavat. Tohle se nedá pustit z hlavy. Je zrádce. A teď ještě chtějí, aby byl práskač. Není to dávno, co řešili jenom auta, baby a fotbal, a teď je život totálně v hajzlu… Panebože, co budu dělat, pomyslel si v duchu, co jen budu dělat?

Už byla skoro tma, když se objevil v jejich ulici. Hnedle jej zarazilo, že se u něho v oknech nesvítí. Světla přes zatemnění samozřejmě nebyla vidět jasně, ale Žanek si už zvyknul rozeznávat, zda se u nich za černými papíry na oknech svítí, či ne. Kdepak trajdá ta Aňa, měla by už bejt přece doma, pomyslel si Žanek. Jakmile spatřil zcela černé i to jediné okno na pavlačové straně, zmocnil se ho divný pocit a píchlo jej v břiše.

„Áňo, kde seš, seš doma?“ promluvil Žanek do potemnělého bytu po odemčení dveří. Jedinou odpovědí mu bylo vrzání židlí od sousedů nahoře. Po rozsvícení v kuchyni padl jeho vyděšený pohled na zaschlé hnědé skvrny na podlaze.

„Ježišmarjá, co se tady stalo?“ vykřikl polohlasem.

Chvatně, v jakémsi stavu beztíže, proběhl ostatní místnosti a krev našel také v ložnici na Anině posteli a na dalších místech.

Žanek běžel k sousedům a zabouchal na dveře.

„Sousedko, to su já…“

Paní Blažková s tváří bledou jako smrt si Žanka překvapeně prohlížela a první, co z ní vypadlo, bylo: „Tebe pustili…?“

Žanek chvíli nejprve na sousedku zaraženě hleděl, ale hned se vzpamatoval a zeptal se: „Kde je Aňa? Co se u nás sakra stalo?“

„Chlapče, chlapče, nedobře je s námi… Včera zrána byl u vás zase ňákej křik a potom eště vim, že starej Jurda ze druhýho štoku vodvezl Aňu do špitálu. Tak běž za nim. Já víc nevim…,“ domluvila sousedka a uhnula pohledem.

„Vodlifroval sem ju ke Svatý Anně, děsně krvácela. Když sme tam dojeli a volal sem na doktora, tak byla skoro bez sebe. Žanku, poslouchej mě, su si jistej, že potratila… Musíš bejt silnej, sou to strašlivý časy…,“ domluvil starý soused a položil Žankovi ruku na rameno.

Slova ho zasáhla jako ostrý nůž. Další sousedovo povídání už nevnímal, kýval hlavou, dělal, že poslouchá, ale neslyšel. Jeho mysl se toulala v těchto chvílích kdesi mimo. Jako kdyby Žankův mozek usoudil, že nyní už je toho na něj fakt moc, a v obraně vypnul podstatné tělesné funkce, zejména vnímání.

Ne nadarmo se říká, že čeho je moc, toho je příliš.

O nějakých deset minut později se Žanek probral sedě v kuchyni na židli s hlavou v dlaních, přičemž si naprosto nevzpomínal, jak se vlastně ze druhého patra do své kuchyně dostal. Jako kdyby měl alkoholové okno. Od sousedovy zprávy o potratu si nic nepamatoval.

Dítě, které se ještě nenarodilo, bylo náhle pryč. A Anna, ta někde leží opuštěná a křehká, podobná květině pod zimním mrazem. Jejich společná naděje byla ztracena.

Opláchnul se, vzal ze šteláře něco peněz a za dalších deset minut už autem uháněl k nemocnici U Svaté Anny. Celá cesta do nemocnice se mu slévala v jediný okamžik, jeden nekonečný krok.

„Pane Bauere, vaše milá prodělala potrat v důsledku silného stresu nebo fyzického násilí. Přiznám se, že nedokážu přesně definovat příčinu,“ sdělil lékař v nemocnici Žankovi a pokračoval: „V každém případě těhotenství je pryč a vy se s tím budete muset smířit. Slečna Synková je nyní stabilizovaná a je již mimo ohrožení života…“

„Doktore, prosím vás, a jak…“ slova Žankovi uvízla v hrdle, „…zkrátka, bude moct mět eště děcka?“

„Na to je příliš brzy, ale obávám se…, ale nezoufejte, příroda je všemocná… Někdy dá druhou šanci.“

Žankovi se zatočila hlava a musel se rukou opřít o zeď.

Nikdy není tak zle, aby nemohlo být ještě hůř.

„Co je ovšem nejhorší,“ pokračoval lékař, „když jsme vaši družku dostali z nejhoršího, připadala mi velmi zmatená a nic si nepamatovala. Nejprve jsem to přisuzoval prožitému šoku, ale ona si nepamatuje ani svoje jméno. Posaďte se honem!“ vyzval lékař Žanka, když viděl jeho výraz.

„Mám obavy, jestli se u ní následkem prožitého traumatu neobjevila disociativní porucha. Její chování a ta amnézie by tomu nasvědčovala. Prosím vás, musíte být silný, budeme to muset konzultovat s psychiatrem, protože jakmile slečna Synková zjistila, že došlo k potratu, tak se její psychická situace ještě zhoršila a momentálně je to tak, že vůbec nemluví a v podstatě nereaguje na žádné podněty…“

Ohromený Žanek najednou nebyl schopen pohybu. Zkřivená ústa se mu nekontrolovatelně chvěla. „Můžu za ňou, můžu ju vidět?“ vyrazil ze sebe.

„Pane Bauere, obávám se, že bude lepší, kdybyste k ní v tuto chvíli nechodil. Myslím, že to bude lepší pro vás pro oba.“

2

Zimou oslabené slunce si na východní části města říkalo Brňákům svými ranními paprsky o pozornost. Jeho paprsky se prodraly i jednou nezatemněnou tabulkou okna Žankova bytu a přinutily jej otevřít bolavé oči. Bylo chladné pozdní ráno. Jemné bledé záblesky slunečního světla zvýraznily opuchliny v Žankově tváři.

Chvíli hleděl na spadnuté zatemnění, které bude muset co nejdříve opravit, ovšem v tuto chvíli to byla jeho nejmenší starost.

První, co ho při pohledu na budík napadlo, bylo, že už měl být dávno v práci a mistr jej bude hubovat. Nicméně jeho veškerou pozornost přitahovalo především bolavé tělo po výprasku na gestapu, a zejména děsivé myšlenky po včerejší návštěvě nemocnice.

Milosrdný spánek, který strávil překvapivě bez jakýchkoli snů, mu umožnil částečně zregenerovat, a především zapomenout na příšerné události, které se odehrály v posledních třech dnech.

Probuzení však všechna černá mračna znovu nahnalo do Žankovy mysli. Při vzpomínce na Aňu a nenarozené dítě se mu úzce stáhlo hrdlo a srdcem mu začala pulzovat nervozita. Černé myšlenky částečně zahnala bolest při vstávání z postele, přičemž si mimoděk vzpomněl na rvačku, při které se seznámil s nejlepším přítelem Brunem. Tehdy ti němečtí turneři byli sice taky tři, ale měli prázdný ruce. Ti, co ho zmydlili předevčírem na gestapu, to byli jiní řízci a v rukách měli gumový hadice, pomyslel si. Bolelo ho celé tělo, kruci, ti ale uměli bouchnout. Celý svůj dosavadní život nikdy nepřemýšlel nad tím, kdo je jaké národnosti. Během života v Brně mu bylo úplně fuk, jestli je někdo Čech, Němec, Žid nebo Slovák. Lidi vždycky dělil jenom na dobrý a špatný. Ale teď? Teď v něm začala po všem prožitém klíčit nenávist ke všemu německému. Bylo to zatím jen takové malé zrnko, ale už se uchytilo v úrodné půdě.

„Jendo, pojď, dáme si hrnek horké melty,“ přivítal mistr Novotný Žanka v dílně. Toho zarazilo, že mistr nenadává kvůli jeho pozdnímu příchodu. Přisuzoval to však prázdné garáži. Asi už zase není do čeho píchnout.

„Promiň, měl jsem ještě vod tý mojí buchtu, ale tu už sem zdlábl. Přeci jenom už bude pomalu poledne.“

Teda, co to s tím mistrem je? Nenadává mu, že došel pozdě do práce, nevoptal se stran jeho zmalovanýho ksichtu, to není samo sebou, prohnalo se Žankovi hlavou.

Mistr Novotný usrkl horké kávy a ztěžka začal: „Jeňo, určitě sis všiml, jak začala ta vojna, že k nám jezdí stále míň aut na vopravu…“

„To víte, že jo, taky sem si říkal, že by sme měli dělat víc motorek a možná dát lidem vědět, že vopravíme aji jízdní kola. Možná i do nějaký zámečnický bysme se mohli pustit, vždyť dílna je dobře vybavená,“ skočil Žanek překotně mistrovi do řeči.

Mistr se nervózně poškrábal mezi obočím. „Počkej, Jendo…, heleď se, mně je to hrozně žinantní, ale musím ti něco povědět. Tý hokny je málo a už uživí sotva mě…“

„Pane mistr… snad nechcete říct…“

„Je mně to moc líto…, tolik roků sme tady společně makali, ale já už tě nemůžu dál cálovat.“

V nastalém tichu si Žanek ukryl hlavu do dlaní a nechtěl věřit tomu, že během tří dnů se jednomu může takhle z gruntu převrátit celej život.

„To tě takto zřídili voni?“ promluvil do ticha mistr Novotný a ukázal rukou směrem k Žankovu obličeji.

Jelikož se Žanek tvářil nechápavě, mistr pokračoval: „Sbalilo tě přece to jejich gestapo, byls tam u nich, ne?“

Žanek nic neříkal, jen se na svého mistra dlouze zahleděl.

Mistrovy a Žankovy oči se na chvíli potkaly. Novotný s povzdechem začal: „Jo, víš, byli tady za mnou. To voni chcou, abys u mě nemakal. Vytáhli na mě, že ta moja je poloviční Židovka, že mě to tady zavřou, že je to neárijskej majetek nebo co. Nezlob se na mě, musel sem to udělat!“

„Jo…,“ stačil jen polohlasem utrousit Žanek a zafixoval svůj pohled na vrtačku vzadu v dílně. Přemýšlel, jestli to už je poslední rána, se kterou se musí teďka vypořádat. Na posranýho i hajzl spadne, říkával děda a měl recht.

„Tak já si vezmu nějaký věci, co tady mám…“

„Jeňo, počkej, klíče…,“ zavolal mistr za odcházejícím Žankem a uhnul pohledem.

„Rozumím, auto je samozřejmě vaše. Vomlouvám se, nedošlo mi to… tady sou klíče. Pane mistr, děkuju vám za všecko. Na shledanou v lepčích časech.“

_

„Žany, proč se nevyslíkáš? Kdes byl? Přišels vo parádně výživnej trénink předevčírem. Běhali sme úhlopříčky a honil nás jak nadmutý kozy. Kdo ti tak zmaloval ten ksicht? Žes zas někomu kéroval do baby.“ Otázky a komentáře spoluhráčů směrem ke kapitánovi mužstva v kabině na fotbalovém hřišti jen pršely.

Chvíli spoluhráče během tréninku pozoroval, jak se honí za kulatým nesmyslem. Hlava plná starostí a zbité tělo, které mu neumožnilo se k dění na hřišti osobně přidat, ho nakonec asi po dvaceti minutách bez rozloučení z hřiště vyhnaly.

Bezcílně se šoural Židenicemi s chmurnými myšlenkami, že s Annou se to nelepší, že ho za ní zase nepustili, až jej pohltil proud dělníků jdoucích ze směny ve Zbrojovce.

3

Staré zažloutlé fotografie Židenic vystřídal výrazný nápis „Politická diskuse se zakazuje“. Cena piva stoupla o osmdesát haléřů, zatímco jeho stupně klesly na sedm. Ani žádná společnost u stolu štamgastů už nevysedávala. I toho cigaretového kouře a hluku bylo v židenické hospodě nějak méně. Není divu, když byl lokál zaplněný pouze z poloviny a hosté si mezi sebou spíše šeptali. Ještě před rokem by zde v době konce směny v nedaleké Zbrojovce nebylo k hnutí a byl by tu hukot jako v úle.

„Žanku, a co ty, seš jakejsi zamlklej,“ obrátil se s dotazem jeden z Jendových známých zbrojováckých dělníků, k jejichž stolu si přisedl. Zpočátku mlčel a do hovoru se nezapojoval, jelikož mu v hlavě všechno šrotovalo páté přes deváté a snažil se vymyslet, co nyní provede se svým životem.

„Borci, nemáte tam u vás ve fabrice pro mě nějakej flek? Potřebuju nekde bóchat. Zrovna mě mistr vyhodil.“

„Nepovídej, cos mu vyvedl?“

„Co bych vyvedl…,“ odsekl Žanek zbytečně podrážděně se sklenicí piva u úst. „Není hokna. Kšefty klesly vo polovinu. Prostě pro mě nemá love. Stačí to sotva na jeho vejplatu.“

„A kurva,“ konstatoval jeden ze spolustolovníků a udiveně si pro sebe písknul.

„Tož voni zháněj hlavně vyučený puškaře a soustružníky, gómeš to, to je jasný, ne,“ řekl jeden a podrbal se na bradě v několikadenním strništi.

„Jo, ale slyšel sem, že v nástrojárně shánijou nějaký pomocný dělníky. Srážet hrany pilníkem nebo mašinou, to gómeš, ne,“ přidal se další a všichni se rozesmáli.

„Hergot, tož jasné, dite do háje, potróblenci,“ zareagoval na to Žanek a pokynul na vrchního číšníka.

Za chvíli už na stole naléval vrchovatě čtyři skleničky z láhve, kterou mu na tácku přinesl pikolík. Po začátku války bylo stále těžší obstarat pálenku. Ale zdejší vrchní číšník měl svoje zdroje a Žanek to dobře věděl.

„Žany, vstávej, prober se,“ řekl vrchní Špicar a zatřásl spícím Jendou s hlavou na hospodském stole. Hospoda už zela prázdnotou, jen jeden z pikolíků zvedal židle nahoru na stoly.

„Co, co se děje, kde to su?“ mžoural Žanek udiveně na vrchního.

„Zavíráme, poď, musíš mně to cálnout, máš tadyk grynšpajs.“

„Kolik? Tolik! Ludvo, kurva štelunk, jak je to možný?“ divil se Žanek účtu.

„Flaša šnapsu a vosumnáctkrát bahno. Ty tvý parťáci ze Zbrojovky nic neplatili. Hlásili, že je to dneska prej všecko na tebe. Řek bych, Hans, že si z tebe udělali trochu kořeňa, ne,“ odpověděl mu vrchní Ludva, a jak se usmál, mezi zuby se mu zableskl zlatý zub.

„Tož nekókej jak tvaružek na kaču a pácni mně sem eště jednu štamprlu na cestu a vokaž ten cejch, já ti to zacáluju,“ sdělil Žanek rozšafně a poplácal vrchního číšníka po zádech.

„Poď, já tě rači vodlifruju dom, mám trošku vobavu, že bys tam dneska nemusel trefit,“ konstatoval před hospodou Ludva a chytil Jendu za ruku a vedl jej k domu u tratě.

Doma Žanek všechno rozsvítil a marně hledal svou Annu. Než mu došlo, že tam není, ozvalo se bouchání na dveře.

Před dveřmi na pavlač se zastavil a rozšafně se zeptal: „Kdo tam je? Jezinky?“ A děsně se svému vtipu zasmál.

„Tady správce. Pane Bauer, okamžitě si zatemněte. Zhasněte a zatemněte okno. Chcete, aby nás tady všechny sebrali? A pohněte si, nebo vás nahlásím četníkům.“

Žanek dveře neotvíral a požadavku správce díky silné opilosti úplně nerozuměl. Nicméně po chvíli přemýšlení si vzpomněl na chybějící zatemnění v ložnici.

„Dobře, dobře, to je křiku,“ zabručel do zavřených dveří a odšoural se do ložnice. Všude zhasnul. Ohledně opravy zatemnění mávnul rukou, uchechtnul se a jako žok padl do postele.

V tom kratičkém okamžiku, než usnul, mu blaženě blesklo hlavou, že se sice žádný jeho problém nevyřešil, ale krásně na všechno zapomněl.

–

Do klubové kabiny před fotbalovým tréninkem dorazil Žanek v o něco lepší náladě. K maličkému zlepšení psychického rozpoložení posledních dní přispěla jeho dnešní návštěva továrny brněnské Zbrojovky. Do práce může nastoupit od pondělí. Nezhyne tak aspoň hladem. Plat bude mít sice nižší než v autodílně, ale ze slušných příspěvků na stravování, možnosti rekreace, dovolených v ozdravovnách, zábavních podnikových večírků a dalších výhod byl příjemně překvapen. Holt, je válka a německý průmysl šikovné ručičky českých dělníků nutně potřebuje.

Žanek v těle ještě cítil následky po vypitém alkoholu, ale věřil, že to rychle vyběhá. Ostatně v pití měl dlouholetý systematický trénink.

Přítomnost přátel z kopané mu pro tuto chvíli vyčistila hlavu a při pohledu na nejbližší parťáky Pláňu, Piňďu a Feryho, jak se převlékají do sportovního a vesele se překřikují, měl na chvíli dojem, že aspoň tady je svět ještě v pořádku.

„Hošani, a kde sou Šimon s Horstem?“ zeptal se Žanek kabiny.

Po jeho otázce kabina postupně utichla a slova se ujal Piňďa: „Žany, tys byl v poslední době vážně trochu mimo. Šimon zmizel minulej tejden. Buď si pro něho přišlo gestapo, nebo se jejich židovský rodině podařilo utýct a někam se schovat. No a Horsta jako rodilýho Němca přece povolali do armády. No, tak ve válce kluk ušatá asi eště nebude, ale už určitě nekde pochoduje v kasárnách.“

Do vzniklého ticha po Piňďově konstatování Žanek utrousil: „Bez Bruna se nám sesypala obrana a bez těchhle dvou máme po útoku…“

Některé spoluhráče včetně trenéra Žankova slova trochu zarazila a pomysleli si něco o tom, že jejich kapitán žije asi na Marsu, a raději se začali trousit ze šatny na fotbalové hřiště.

4

Prosinec byl studený. Časté byly přívaly bílého sněhu, který se vzápětí měnil v šedivou krustu. I ta příroda truchlila nad českým národem. Masarykův svět byl nyní úplně potopený. Nejen, že se Češi stávali čím dál více cizinci na vlastní půdě, ale všude okolo se začínaly také vylévat kanály. Národ nyní ležel pod Němci jako bezvýznamný kámen, po němž šlapou. Lidé zůstávali stále více zavření doma. Protest zůstával jen v jejich srdcích a duších. Do většiny českých domovů se vkradl život plný strachu a nejistoty z toho, co bude zítra.

Vánoce roku 1939 Žanku Bauerovi mnoho radosti nepřinesly. Krátce před Štědrým dnem mu lékaři povolili navštívit jeho Annu. Nebylo to však již v nemocnici u svaté Anny, ale v psychiatrické léčebně. Setkání s jeho milovanou bylo pro něj šokem, z něhož se vzpamatovával a dostával pomocí alkoholu řadu dní. Mlčící Aňa, která jej evidentně ani nepoznala, a její prázdné oči mu nedovolily několik dní spát. Když opouštěl areál psychiatrie, v hlavě mu rezonovala slova lékaře, že se patrně jedná o nezvratný stav…

Štědrý večer strávil na Starém Brně u matky se všemi sourozenci s výjimkou nejstaršího bratra, který měl údajně odejít pracovat do Německa. Žanek si o bratrově práci nedělal iluze a vzhledem k poslední nedobré zkušenosti s ním byl vlastně rád, že staršího bráchu neuvidí.

Kromě potravin byl už na přídělový lístkový systém v protektorátu i oblečení, boty a další věci, a tak dárků pod vánočním stromečkem bylo minimálně. Žanek nepřinesl dárky žádné. Jenom nějaké potraviny, které coby tovární dělník dostal před Vánoci na přilepšení.

O vychutnání si vánoční atmosféry nebylo řeči, snažil se tedy alespoň nebýt protivný, i se vzpomínkami na Aňu a na ve schránce nedávno nalezený dopis od komisaře Prohasky z gestapa, v němž mu gestapák přál krásné Vánoce a sděloval mu, že po Novém roce si musí řádně promluvit.

Žanek se ještě před půlnocí vymluvil na žaludeční nevolnost a čerstvě napadaným sněhem se probrodil domů, kde mu až do rána dělala společnost jen láhev kořalky koupená na černém trhu.

–

Na fotbale se Žanek objevoval méně a méně, až přestal chodit úplně. Stejně tak ignoroval hokejové tréninky s mančaftem. Zato návštěvu hospody s kolegy z továrny a s různými kamarádíčky z mokré čtvrti nevynechal téměř žádný den.

V těchto chvílích Žankova života mu podstatně chyběl jeho nejlepší kamarád Bruno, který by jej dokázal podržet a jako tonoucímu podat záchranný kruh a pomocnou ruku.

O posledním dni roku, na Silvestra, se staří přátelé z kopané všichni až na Bruna sešli v malém Pláňově bytě.

Ještě předtím si Piňďa, Fery a Pláňa byli zabruslit na sokolském stadioně. Zkoušeli sebou vzít Žanka, ale to se jim nepodařilo. Teprve cestou zpátky se jim ho poštěstilo přemluvit, aby příchod nového roku 1940 oslavil společně s nimi. Žankovo trápení a tragédie s Annou a nenarozeným dítětem se už stačila rozkřiknout.

Žanek posledního dne roku zapíjel splín už od příchodu ze směny a s přáteli se mu nikam nechtělo, ale nakonec se nechal přemluvit a šel s nimi k Pláňovi, jenž nebydlel zase tak daleko.

„Pánové, tak na zdraví, ať je ten novej jár, co se chystáme voslavit, lepčí než ten, co právě končí, páč ten starej nebyl teda žádná čurina,“ přivítal přátele s přípitkem kořalkou u sebe doma brankář Pláňa.

„Brr, teda ta píše,“ ušklíbl se na oko Piňďa, „jak se ti neco takovýho podařilo v dnešní všivý době zehnat?“

„Piňdíku, to sou eště starý zásoby, neco sem eště nasyslil, ale už temu bude konec. Tohle na ty jejich lupeně nezeženeš.“

„No jistě,“ dodal jako vždy mlčenlivý Fery a podával skleničku hostiteli, čímž naznačil, že by si dal ještě.

„Žany, to bys nevěřil, ale ze Stadionu vykvartýrovali Sokoly a usídlilo se tam vojsko. Nevím, jak ta ledová plocha, ale z teho sokolskýho sálu si Němčouři dělaj jakejsi Wehrmachtheim, nebo kýho šlaka.“

„Roztahujou se tadyk jak vši v kožichu, potvory,“ doplnil Pláňa rychle Piňďovu zprávu.

Žanek si myslel svoje. Do hovoru se zatím nezapojoval. O to více se s chutí věnoval kořalce. Z ničeho nic se úplně od věci kamarádů zeptal: „Kdo je, chlapi, teďka místo mě kapitán mančaftu?“

„Kápo, kabina zvolila mě…, já to jenom dočasně vemu za tebe. Žanku, neboj se, hned jak se dáš dohromady a přijdeš, tak ti tu kapitánskou pásku samozřejmě vokamžitě vrátím. Ty seš náš jedinej kapitán, samozřejmě…,“ ujišťoval s lehce bojácným pohledem horlivě Piňďa.

„Ty, Piňďo…,“ plácnul Žanek a odmlčel se. A po chvíli dodal: „Ale nic. Jo dobrý, aspoň, že je to v tý naší partyji.“

Piňďa potřeboval zoufale a co nejrychleji zavést řeč jiným směrem: „Draci, já vám povim, všimli ste si tech německejch médlí, tech Němkyň? Jenom vzpomeňte, jak bejvaly hrozně voblečený. Nosily ty jejich divný dirndly, měly jakýsi neforemný copy, na hlavě zelený tralaláčky se štětkou nebo nejakým vocasem a s různejma vodznakama, kabátky s tyrolským vyšíváním a barvy, tak ty jim vůbec přeci neladily. Bílý hrubý punčochy a do teho turistický boty! To nebyly ženský, ale učiněný maškarády! Já vám říkám, že byly dost nevábný, rozhodně teda nebyly šik.“

„No jistě,“ odsouhlasil to tradičně Fery a ostatní pokyvovali při Piňďově povídání souhlasně hlavou.

„No, ale teďkonc, jak se tady zabydlely, jak tady začaly kořistit,“ uchopil zvednuté téma Pláňa. „Nemohlo ujít vaší pozornosti, že ty německý médle se najednou začínaj stávat majitelkama kožichů a hedvábnejch šatů, který eště nedávno patřily zámožnejm Židovkám. Už žádný hrubý bílý punčochy, ale jemný dámský hedvábný punčošky. Najednou se teda, to vám povídám, vyštafírovaly úplně ináč. Určitě ste si teho všimli, no ne.“

„Máš recht. To je přesný, taky sem si teho všiml,“ zapojil se konečně do hovoru také Žanek.

„No jistě,“ stvrdil vše nemluvný Fery a všechny jako vždy rozesmál, což vedlo k dalšímu ťukání skleniček o sebe a k dalšímu pití.

„Ty kurvy fašounský,“ spustil Pláňa, ale podíval se přitom opatrně kolem sebe, jako kdyby i stěny jeho bytu měly uši, „nejsou tadyk herdek eště ani jeden rok a vyřvávání a zpěv tech hajláků se teď rozlejhá všade. Borci se chytnou za ruce a hulákaj neco vo hákovým křížu a Židi ven, Židi ven. Prostě to slyšíš vodevšad a neskováš se před tym, to vám povídám,“ řekl Pláňa a objal Piňďu kolem krku.

„No jistě,“ podotknul Fery, ale neobvykle pokračoval: „Není místečka, kde by se dalo zapomenout na všecky ty Němčoury. Ráno votevřeš vokno a už uslyšíš německý hajlování. Furt samý naci a randál a zas jen randál. Přes den pořád bubnujou a pískaj. Fakt furt, a pořád ty jejich bubny vířej a píšťaly ječej… A večír, když už si myslíš, že budeš mět svatej pokoj, tak zase pochodujou. A když usínáš zas, slyšíš je zpívat německou vodrhovačku, a když to nekdo nezpívá pod voknem, tak to slyšíš z rádia,“ rozohnil se naprosto netradičně jinak mlčenlivý Fery a kamarádi na něj hodnou chvíli mlčky zírali s otevřenýma pusama. Jejich údiv byl o to větší, že mlčenlivý kamarád byl znám svojí perfektní znalostí němčiny a až nekritickým obdivem ke všemu rakouskému a německému.

„Zavři tu svoju chlebárnu, nebo ti tam vletí mucha, Piňďa,“ ukončil překvapivý moment Žanek a spustil lavinu hurónského smíchu a vzájemného poplácávání se.

„Nejeli ste nekdy tudlevá šalinou na náměstí Tivoli, jak sou tam ty vysoký baráky?“ optal se kamarádů Pláňa. „Zrovinka včera sem se tam potloukal, a to byste nevěřili, ale ty vysoký majestátní domy maj na sobě vod shora až dolů dlouhatánský červený fangle s hákem. A takovejch je na každým domu nejmíň pět. Kurva fix, že my sme se tenkrát nebránili. Fakt, jak sme to tehdy po demobilizaci u Bruna povídali, byla to chyba, měli sme se bránit! Šak sme to tehdá říkali!“

Fery překvapivě nestačil dodat svoje obligátní no jistě, a Piňďa v nakousnutém tématu s vervou pokračoval: „Vobčas se vobjeví fotky teho našeho pohraničního vopevnění. Tudlevá se mně zdálo, že tam byl ten náš bunkr…,“ na chvíli se odmlčel, ale mávnul rukou a pokračoval. „To sem chcel říct…,“ s množstvím vypitého alkoholu už bylo těžší udržet nit, „no, tak z tech našech bunkrů se teďkonc kamarádi stala skopčácká turistická atrakce. Fotěj se u nich. Dokonce i Hitler se tam prej nechal zvěčnit, sviňa jedna.“

„Si vzpomenete, že já sem zpočátku pro ten boj kluci úplně nebyl,“ rozhodl se přidat do soudku něco i Žanek, „ale myslim, že to fakt byla chyba. Vod teho Hitlera to bylo šmé a pořádná levačka vod začátku. Aji vod Frantíků a Anglánů to bylo šmé. Nechali sme se blbě přinutit ke kapitulaci. Copak asi teďkonc hlásej na ty Hitlerovy nejnovější kousky, co dává u nás a v Polsku k dobrýmu.“

Každý z přátel zůstal na chvíli ticho jen se svou myšlenkou a vzdorem v srdci.

„Cos mózoval u Tivoli, Pláňa?“ zajímal se Piňďa. „Mě, když tama frčím šalinou, nejvíc rozesmějou průvodčí, samozřejmě jenom v duchu, jak musej stanicu hlásit dvojjazyčně a německy vyvolávaj Tivoli a česky hlásej Ti Voli!“ smál se Piňďa.

„Ale, vodešly mně šneky, nemám v čem pořádně chodit. Musím koupit nový. Sněhu sou letos haldy. No, ale draci, je to vážně peklo. Boty stojej až dva a půl tisíce ká…“

„Wie bitte?“ zajíkl se německy teatrálně Fery.

„No, bodejť by ne, když nám tu našu kačenku znehodnotili tým nevýhodným kurzem. Dřív byla jedna marka deset káčí, a teďka je už enem čtyry ká za jednu marku,“ usoudil Piňďa.

„Jo, ale v kšeftě to nezeženeš. Tam je ve výkladu tak akorát fotka fírera a fangla s hákem. Všecko vykoupili Němčouři nebo to lifrujou jejich vojsku,“ přidal se Žanek. „Šneky koupíš už enem černou cestou. Šmelina už valí na plno. Inak nemáš dneska šancu.“

„Krucinál, to je ale doba,“ posteskl si Pláňa a raději se zhluboka napil.

„A pane domácí, kde máte neco do huby? Neco bych zdlábl. Šak su eště ve vývinu, eště rostu,“ rozesmál všechny malý Piňďa.

O půlnoci přiťukávání nebralo konce. Na závěr, byť již všichni čtyři byli v silně podroušeném stavu, věnovali dlouhou tichou vzpomínku příteli Brunovi, aby měl sílu a z koncentráku se ve zdraví a v pořádku brzy vrátil.

Tři postavy kráčely ve sněhu tmavými Židenicemi. Krok měly neuspořádaný, spíše se motaly. Nejvíce potíží s pohybem měl Fery, kterého musel Piňďa a Žanek každý z jedné strany při chůzi podepírat.

„Žany, draku, budem muset tady tu vožunglu vodtransportovat dom, nebo ten nekde lehne a umrzne.“ Jindy by na to jejich kamarád Fery bezesporu zareagoval svým obligátním no jistě, ale nyní se zastavil se slovy: „Halt, štop, ich fluse.“ V závěru akce u Pláni už Fery mluvil pouze zvláštní česko-němčinou. Teď se tedy zastavil a odplivnul si.

Než se dostali k Ferymu domů, stejná situace se opakovala ještě několikrát. Stejná hláška, stejné odplivnutí. Poté už ho naštěstí předali do péče jeho matky, která je všechny tři sjela více než kritickým pohledem.

Druhý válečný rok, rok 1940, právě započal.

5

Byt byl na svůj konspirační účel zařízen nadmíru skvěle. Krásný pokoj s jedním oknem zastřeným tmavohnědým závěsem. Podlaha pokrytá plyšovým kobercem. Do ruda zbarvená pohovka a čtyři pohodlná křesílka se stejným čalouněním kolem nevelkého stolu. Karafa s alkoholem, několik skleniček, bednička drahých doutníků a krabice cigaret.

V jednom z křesel seděl Žanek. Pod stolem žmoulal čepici. Nevěděl, co s rukama. Hodiny v podlouhlé dřevěné skříňce zavěšené na zdi tlumeně a chrastivě tikaly. V lustru bzučela ze zimního spánku čerstvě probuzená moucha, jež zmateně poletovala mezi spletitými skleněnými částmi osvětlení. Tak uplynulo pět minut.