Věnováno všem,

kdo na těchto stránkách

uvidí sami sebe.

přeložila Michaela Ponocná

Tohle fakt nevymyslíš!

Ani Petrak

Text © Ani Petrak, 2026

Translation © Michaela Ponocná, 2026

Cover illustration © Tereza Marianová, 2026

All rights reserved

ISBN 978-80-284-1409-2

Pojďme na to

Můj milý český čtenáři,

v roce 2015 jsem se přestěhovala do České republiky. Mnoho lidí to velmi překvapilo a obecně se to vnímalo jako podivný krok. Stěhování sem bylo součástí mé osobní výpravy za odhalením smyslu života, vesmíru a všeho ostatního – tak, jak po něm pátral i náš drahý Arthur Dent ve Stopařově průvodci po Galaxii. A věřte tomu nebo ne, myslím si, že odpověď dává větší smysl než 42.

Pokud jste jako všichni ostatní Češi, které jsem potkala, pravděpodobně na mě máte nějaké otázky. Odpovím na ty nejčastěji kladené, jež jsem za ta léta dostala. Třeba tu najdete odpověď i na tu vaši.

1. Do České republiky jsem přijela v roce 2015, poté co jsem se provdala za svého manžela, Čecha. Pokud budete číst dál, za chviličku se dozvíte celý příběh.

2. Jsem pedagožka a pracuju v sociální oblasti, ve školství a v kulturním a neziskovém sektoru. Angličtina je můj první jazyk, španělština druhý a čeština třetí. Umím toho dost na to, abych se dostala do potíží a zase z nich vybruslila.

3. Ano, český jazyk je velmi obtížný, zejména slovesný vid (např. dělat vs. udělat) a které pády se pojí se kterými předložkami. Absolvovala jsem rok a půl intenzivních jazykových kurzů, hodně jsem mluvila s česky hovořícími přáteli a rodinou. A žila jsem na severu České republiky, kde jsem neměla jinou možnost než používat češtinu.

4. Ano, umím vycházet vstříc, vyslovit číslo 444 i ten jazykolam o stříbrných střechách, ale nesnáším slovo ps… pštro… piskš… prostě ten velký africký pták, který neumí létat a strká hlavu do písku.

5. Nedokážu říct, jestli je to lepší tady, nebo v Americe. V mnoha ohledech jsem víc Evropanka než Severoameričanka, ale narodila jsem se a vyrostla v Americe s americkou rodinou a přáteli, a to ze sebe nikdy nedostanu – a ani nechci. Amerika bude vždy místem, odkud pocházím. A domov a identita jsou pro mě spíše věci, jež si nosíte v sobě, než nějaké fyzické místo či prostor.

Proč by měla pedagožka psát knihu o stěhování do malé země ve střední Evropě? Proč by měla vyprávět příběhy, které jí za posledních deset let nejvíce utkvěly v paměti? Koneckonců jak říká můj oblíbený citát z vašeho literárního kánonu: „Neměl byste se pořád vracet k minulosti. Dost na tom, že jí musíme věnovat tolik času proti své vůli.“ (Milan Kundera: Směšné lásky). Ale já s oblibou přemýšlím o minulosti, o svých vzpomínkách. A je dobře, že mám ráda psychoanalýzu a behaviorální vědy, protože být cizinkou mezi vámi všemi není snadné. Analyzovat, hledat smysl v matoucích podnětech a snažit se porozumět spíše než kritizovat je velmi důležité. A někdy je něco třeba analyzovat dlouhou dobu, než to lze pochopit.

Často jsem měla pocit, že šílím a nejspíš se brzy neobejdu bez nějakých prášků na hlavu. Když zaznamenávám tyto zkušenosti na papír, je snazší analyzovat druhé i sebe samu prizmatem „Nikdo není šílený jen tak. Vždy to má nějaký důvod.“.

Během deseti let, jež jsem strávila s vámi a vaší kulturou, jste mi ukázali, jak rozvíjet ty nejlepší lidské ctnosti. Od vašeho národa, vašich lidí a vaší historie jsem se naučila následující:

1. Některé věci v životě jsou tak absurdní, tak nehorázné, že se jim musíte smát.

2. Nejlepší způsob, jak se vyrovnat s traumatem (akutním i chronickým), je smích. A pokud se dokážete smát samotnému traumatu, jste o to mocnější.

3. Bez ohledu na to, kolik ran schytáte, vždy v sobě dokážete najít zdroj hluboké síly, která vám pomůže jít dál.

4. Pokud kolem sebe přestanete máchat rukama a hledat únikové cesty nebo výmluvy, uvědomíte si, že nejenže můžete dýchat a pokračovat dál, ale také ovládnout paniku a udělat si pořádek ve svých myšlenkách.

5. Pokud si dobře vyberete lidi kolem sebe, jejich věrnost a dlouhodobá hluboká přátelství se vám v nouzi skutečně zjeví jako rytíř na bílém koni.

Vaši lidé, můj milý český čtenáři, mi tyto silné stránky předvedli. A já vám zde chci povědět o interakcích, které mi tyto lekce vštípily nejefektivněji. Některé příběhy jsou veselé. Jiné ne. Zpracovávala jsem je tak, že jsem utekla do hor, brečela o samotě schoulená do klubíčka, křičela za volantem svého auta a vyzkoušela různé techniky, jak se s tím vším vyrovnat (ano, vaše pivo hrálo v mnoha z nich podpůrnou roli).

V této knize byla změněna všechna jména kromě mého. Pozměněné jsou i některé drobné detaily, abych ochránila osoby, jež zde vystupují, nebo pro případ, že by knihu četl někdo, kdo nás oba zná. Varování: v knize se objevují popisy fyzického a sexuálního násilí. Popisy násilí páchaného jen kvůli tomu, jakého byla dotyčná osoba pohlaví. Politické názory a stanoviska. Popisy zranění. Silné a pravděpodobně kontroverzní pohledy na mnoho věcí. Líčení sebepoškozování a duševního onemocnění. Hodně sprostých slov.

Za nic z toho se neomlouvám.

Možná se vám nebude líbit všechno, co říkám. Pravděpodobně se mnou nebudete souhlasit alespoň v jedné nebo dvou věcech. Ale doufám, že se na mě budete dívat očima vaší Boženy Němcové: „Nejlepší přítel je ten, co tě napomene, co ti řekne pravdu do očí. Toho si važ!“

Můžu být vaším přítelem?

Kdo jsem? Dovolte, aby vám to pověděly mé jizvy

Nejstarší jizvu, která mi zůstala dodnes, mám kvůli pádu ze svahu hory. Bylo mi jedenáct a jela jsem sama na kole po stezce třikrát širší než moje pneumatiky a pokryté štěrkem rozházeným v pouštním písku. Nečekaně z ní vyčnívaly kusy čediče a kořeny borovic, a když jsem se jim snažila vyhnout, v jednu chvíli se mi přední kolo v zatáčce stočilo o pár stupňů víc, než mělo.

Když jsem se posbírala ze země, měla jsem sedřenou kůži na koleni, jež uvázlo mezi rámem kola a okrajem stezky. Levou dlaň mi protínaly další dvě odřeniny. Ale na pravé jsem měla hluboké tržné rány a ještě hlubší vpich od ostrého kamínku, z nějž mi začaly téct dvě stružky krve směrem k zápěstí.

S pomocí loktů jsem se překulila a zvedla se, načež jsem opatrně tlačila kolo po stezce kolmé k té původní zpět na vrcholek hory. Stezka se nacházela hned vedle obytné čtvrti, takže jsem celá zaprášená a od krve zazvonila u jedněch dveří a zeptala se, jestli si můžu půjčit telefon a zavolat svému tátovi, který je lékař. Odvezl mě domů a to „cizí těleso bez cestovního pasu“ mi v pravé dlani zanechalo hrbolek připomínající hrot šípu, nyní průsvitný a mírně vystupující nad okolní kůži.

Další jizvu má na svědomí lavička. Dobrá rada pro příště: když provádíte skupinu teenagerů po univerzitním kampusu, s kelímkem kávy v každé ruce, zastavte se předtím, než se ohlédnete přes rameno, abyste zakřičeli: „Ne, nepotřebuju pomoct, mám všechno pod kontro…“

Holeň mi nepřestala krvácet ani po dvou hodinách. Po třetím promáčeném obvazu jsem usoudila, že je načase vyhledat pomoc, a tak jsem zašla na městskou polikliniku, kde mi ránu spravili pěti stehy. Sestra mi řekla, ať se za týden vrátím, že mi je vyndají, a dala mi žluté pilulky antibiotik, které byly tak velké, že by se jimi udusil i osel.

O pět dní později jsem si balila věci, protože jsem na druhý den ráno měla odletět do České republiky. Okraje rány kolem stehů na noze byly pořád docela červené, ale to je součást hojení, ne? Každopádně jsem nechtěla, abych těmi stehy na letišti o něco zavadila a – brr, kdepak, ti neřádi musí okamžitě pryč.

Vydezinfikovala jsem si tedy jednu z čepelí svého švýcarského armádního nože a zbavila se stehů sama.

Za chvíli jsem ucítila, jak mi něco stéká po holeni. Podívala jsem se dolů a uviděla, že se okraje rány začínají rozestupovat. Zpod linií, kde bývaly stehy, na mě vykukovala lymfa a hnis.

No, to není zrovna ideální.

Táta mi řekl: „Víš, tu cestu můžeš zrušit. Co když máš infekci způsobenou stafylokokem, která je rezistentní vůči antibiotikům?“

Ale já jsem už šest měsíců neviděla svého přítele a čekala mě práce: výuka angličtiny na táboře.

„Takže ty chceš jet do lesů, na hrad plný plísní a hmyzu, a učit angličtinu na letním táboře? To chceš strávit zbytek života bez nohy?“

„Ne, tati, ale uvidím, jak to půjde v letadle a na letištích, a v případě potřeby můžeme zajít do nemocnice v Praze.“ Nejedu přece do Černobylu.

Štěstěna byla na mé straně a jeden docela pohledný španělský zdravotník mi byl v letadle tak vděčný za schopnosti tlumočit z angličtiny do španělštiny a naopak, že mi ránu na letišti v Amsterdamu s pomocí tamní lékárničky vyčistil. Donutil mě slíbit, že po přistání v Praze půjdu rovnou do nemocnice, aby mi nohu ošetřili, protože – jak se obával můj táta – ta rána vypadala dost ošklivě (jejda).

Na chodbě budovy s lékařskými ordinacemi, která vypadala jako ze sedmdesátých let, mě velmi kritická a podrážděná zdravotní sestra česky pokárala za to, že jsem byla – jak mi přetlumočil můj přítel – tak hloupá a pořádně se o svou nohu nestarala, když jsem se zranila, pak jsem ji nechala infikovat a nakonec jsem s ní i navzdory infekci nastoupila do letadla. Za neutuchajícího mumlání popadla sadu nerezových háčků a lžiček a vydolovala veškerou postiženou tkáň z mé velmi citlivé a zanícené rány. Její ošetření po sobě zanechalo kráter, který vyplnila betadinem, zakryla gázou a poslala mě pryč. Dnes mám díky její slovanské péči (ne díky aloe vera, již mi pro její léčivé vlastnosti nabídla matka mého přítele) na levé holeni stříbrnou jizvu ve tvaru půlměsíce.

Jak praví jedna country písnička s textem: „Všichni žijeme s jizvami, které si sami zvolíme.“ Mám několik jizev, o nichž vím jen já, skrytých pod velkou jizvou, již jsem si zvolila. Na vnitřní straně mého levého předloktí je sled bledých bílých čárek. Už je to řada let, co vznikly, a jsou jen slabě viditelné. Ale jsou tam a já si živě pamatuju, jak se tam dostaly. Jsou pravidelné – příliš pravidelné, než aby je vytvořilo něco jiného než dominantní pravá ruka a chaos pubertální psychiky.

Dnes by si jich už nikdo jiný nevšiml. Nestydím se za ně ani na ně nejsem pyšná, ale rozhodla jsem se, že je nechci vídat každý den. A tak jsem si vymyslela tetování, které jsem si sama navrhla a nakreslila právě svou dominantní pravou rukou. Je na něm:

• slunečnice, jež hojně roste všude, kde jsem si užívala daru života, a vždy se obrací ke slunečnímu světlu a jeho životodárnosti,

• stín ptáka nacházející se nad květinou, což má být hold mým dvěma oblíbeným básním – „I Know Why the Caged Bird Sings“ a „A una flor“,

• stádo třinácti divokých koní, vedené vraníkem, který představuje moji klisnu, jež zemřela, a jejího syna, kterého mi po sobě zanechala,

• otisk kopyta divokého mustanga z kaňonu v Coloradu,

• verš z básně „A una flor“: „Aún no es la noche“ (Ještě není noc).

Moje jizvy o mně společně vypovídají toto: jsem houževnatá. Jsem nezávislá. Dokážu se dostat do špatných situací i z nich vybřednout. Umím proměnit katastrofy v dobré příběhy.

A gravitace není moje kamarádka.

Jak jsem se sem sakra dostala?

To je nejčastější otázka, již dostávám – ne vždy tedy obsahuje slovo „sakra“ –, a já jsem tak trochu pyšná na svou odpověď.

„Začátečnická chyba: potkala jsem českého kluka.“

Ano, toho samého kluka, který mě přivezl do nemocnice s infekcí rezistentní vůči antibiotikům.

V létě před čtvrtým rokem mého zrychleného magisterského studia jsem měla volno asi deset dní mezi posledním dnem výuky a začátkem letní brigády ve Španělsku. Moji přátelé ze Spokane jeli do České republiky učit angličtinu na letním táboře a zeptali se mě, jestli se k nim nechci přidat.

No, mám trochu času. Proč ne?

Tak jsem se ocitla na hradě uprostřed lesů, abych učila angličtinu s partou dalších Američanů, kteří oplývali spíše nadšením než povědomím o místní kultuře. A byl tam kluk, jenž vypadal jako hvězda Disney Channelu, aby tlumočil z češtiny do angličtiny a naopak. A sakra. Přitažlivějšího chlapa jsem v životě neviděla. A měl přízvuk. Navíc se ukázalo, že je poloprofesionální sportovec.

Říkala jsem si, že je to vyřešené. Jsem největší šprt, jakého znám. Sportovci a šprti nemají nikdy nic společného. Kromě toho jsem tu jen na deset dní. Žádné riziko, že se něco stane, žádné narušení plánů.

Pak jsme se s přáteli vydali pěšky na zmrzlinu do nedaleké vesnice. Ukázalo se, že je milý, vřelý a dobře se s ním povídá. A byl to ten nejpohotovější a nejvýřečnější sportovec, jakého jsem kdy potkala (možná jich je víc, ale nevím, naše dva živočišné druhy se jen málokdy potkávají na území toho druhého). A měl německého ovčáka.

Na konci týdne jsem ho přistihla, jak si mě fotí, a začali jsme spolu flirtovat.

Měsíc poté, co jsem odjela z České republiky, jsme spolu celé hodiny chatovali.

Jakmile se znovu rozběhlo moje magisterské studium, trávili jsme na Skypu tři až šest hodin denně, což byl test trpělivosti mé spolubydlící (promiň, Mayo).

Jednoho dne, po několika měsících, kdy jsme si neustále psali a chatovali, ale on mě považoval jen za kamarádku, jsem šla s notebookem do kavárny, abych mohla skypovat mimo doslech zvědavých spolubydlících (tím nemyslím tebe, Mayo, ty jsi byla v pohodě). Američtí vysokoškoláci to běžně dělají – chodí do kaváren studovat nebo se setkávat s… lidmi. Většinou mají ostatní stejně nasazená sluchátka, takže nikdo neposlouchá, co říkáte.

Moje tolerance vůči nejednoznačnosti a nedostatku upřímnosti je zhruba stejně nízká jako tolerance prváků vůči alkoholu na jejich první univerzitní párty. Pokud se mnou tenhle kluk nehodlá mluvit na rovinu, tak s ním budu mluvit na rovinu aspoň já.

Usadila jsem se s notebookem – sedm hodin pozadu za Českou republikou – v kavárně, kde bylo mnohem víc lidí, než jsem čekala, a zahájila rozhovor.

„Takže… chtěla bych se tě na něco zeptat. Víš… mluvíme spolu každý týden hodiny a hodiny. S rodinou si povídám maximálně hodinu, a to jednou týdně. Ale my spolu mluvíme… však víš… no, mnohem víc. A ty se o mně vždycky zmiňuješ jenom jako o kamarádce. A to… no… já nevím… je tu jazyková bariéra, ale… asi se tě prostě chci zeptat… jako… chceš se kamarádit… nebo, jako… není to možná víc než kamarádství? Jestli se jako chceš jenom přátelit, tak je to v pohodě… ale asi… jako… nebo jestli chceš být… víš jak… něco víc než kamarád… to je… prostě to chci vědět.“

***Všem začínajícím spisovatelům, kteří čtou tuto knihu a pochybují o sobě: podívejte se, co je možné! Vyjadřuju se tímto způsobem, a vydali mi knihu! Mimochodem, moc se omlouvám, čtěte prosím dál a dejte mi pětihvězdičkové hodnocení.***

Nemohla jsem si nevšimnout, že lidé u všech stolů kolem mě se nenápadně natočili tak, aby viděli mým směrem a zachytili alespoň mou část toho kurevsky trapného rozhovoru o tom, jak to mezi námi vlastně je. Jen já mám takové štěstí, že zrovna dnes nikdo neměl sluchátka.

Nevadí. S tím nic nenaděláš. Znovu se soustřeď na obrazovku.

Zavrtěl hlavou. „No… promiň, já tomu nějak nerozumím. Mohla bys mi to prosím zopakovat?“

Padla jsem hlavou na stůl. Ne, vlastně nemůžu, ale dík za optání. Krátce jsem zvažovala, že ten ne-vztah ukončím hned na místě, než se země otevře a pohltí mé zahanbené já.

Ale neudělala jsem to. Později mi řekl, že to byla chvíle, kdy se do mě zamiloval.

Dva roky jsme udržovali vztah na dálku, osobně se vídali jednou za půl roku a trávili spolu spoustu času na Skypu, WhatsAppu a Messengeru. Naše rodiny se navzájem zbožňovaly a my jsme objevovali stále nové kreativní způsoby, jak se poznávat a užívat si spolu smysluplný čas – třeba jsme si pustili film na Netflixu, měli přitom otevřený Skype, jeden z nás si ztlumil zvuk filmu a společně jsme se smáli. Po skončení mého magisterského studia, jež vyvrcholilo stáží v Praze, mě požádal o ruku a dal mi prsten s českými granáty. Ve skutečnosti mi už měsíc po začátku našeho vztahu poslal fotku zásnubního prstenu ve stylu R2-D2, robota z Hvězdných válek, což ve mně, která mám panickou hrůzu ze závazků, vyvolalo slušné zděšení. Poté trochu ubral plyn a respektoval mé přání, abychom počkali, než dostuduju, a teprve pak mě požádal o cokoli vážnějšího.

HA.

HA.

HA.

Pomoc!