Lucie Vránová

JEN TŘI HODINY

Edice PETUNKY

Huntířov, 2026

© Lucie Vránová, 2026

Vydalo v roce 2026 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

Web s e-shopem: https://www.petunky.cz/,

jako celkově 199. a 148. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

První vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Obálka: Hana Majerová, https://ahadesign.cz/

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88516-38-5 (epub)

ISBN 978-80-88516-39-2 (mobi)

Věnování:

Tobě, lásko.

Za tvou trpělivost, víru a lásku.

Jsi mým světlem ve tmě a klidem v bouři.

Jsi to nejlepší, co mě kdy potkalo.

Kapitola 1 – Tak to vyklop!

BRIAN

středa 7. srpna

Fotbalové hřiště u nás v Sobrancích zeje prázdnotou. Je začátek srpna, slunko pekelně sálá a já počítám vteřiny, než se úplně upeču. Poposednu na lavičce a znovu zkontroluju, zda nezahlédnu kluky. Občas se tady scházíme, když neprobíhají žádné akce, a dnes musíme probrat naši první společnou dovolenou v Tatrách, kterou nám měl Dejv domluvit u svého strýce.

David je můj nejlepší kámoš. Znám se s ním od třetí třídy, ale odjakživa mu říkám Dejv. Jeho strejda vede dětský tábor a jedna chatka jim zůstala neobsazená, tak mu chtěl navrhnout, jestli bychom se mohli přidat. Nápad sice na poslední chvíli, páč se jede už příští týden, ale doufám vyjde. V chatce je prý šest postelí. Ideální pro nás a další tři kámoše – Erika, Mateje a jeho bráchu Jána.

„Zdar!“ uslyším Dejvův hlas. Blíží se ke mně spolu s celou naší bandou. Vedle vymakaných bratrů Jana a Maťa a přerostlého Erika vypadá jak špunt. Na Janovi s Maťem je poznat, že chodí pravidelně cvičit. Jsou to urostlí blonďáci s modrýma očima a ostře řezanými čelistmi. Erik je zas vysokej hubeňour s hnědými vlasy, věčně sepnutými do drdolu, a velké hnědé oči schovává pod výraznými obroučkami dioptrických brýlí. A Dejv? Dejv je černovlasý mrně s pokožkou, kterou nemusí ani opalovat. Naštěstí chodí s náma do posilky, takže nevypadá jak vychrtlina.

„Čau,“ pozdravím je. „Tak co, vezme nás?“ zeptám se ho hned, když ke mně přisednou.

„Jo, s jednou podmínkou,“ ušklíbne se Dejv.

„Jakou?“

„Zákaz chlastu. Ani pivo.“

„Si děláš prdel, ne? Na to se mu můžu vysrat!“ vyletí podrážděně Jano a jeho vysportovaná postava se celá napne.

Ostatní s ním souhlasíme. Jo, je pěkně blbý nedat si ani pivko, když už jsi na dovolené. Ale to jako zůstaneme doma?

„Hele, kluci,“ pokračuje Dejv, „vím, že je to na hovno, ale zamyslete se. Na týden odsud vypadneme. Platíme jen stravu a cesta s ubytováním jsou zadara. Je tam krásně a třeba sbalíme i nějaký buchty!“

„Jo,“ dám mu za pravdu. „Týden bez chlastu vydržíte, ne? Taková příležitost se často nenaskytne.“

„Dobře, stejně tady není co dělat. A tebe Karina pustí? Nebude naštvaná?“ zeptá se mě Erik.

„Bude v pohodě. V poslední době je pořád s Rebekou.“

„A tobě to nevadí?“ přidá se Dejv.

„Ne, proč? Jsou nejlepší kámošky a já můžu trávit čas s váma. Přes rok se sotva vidíme, tak to aspoň doženeme o prázdninách.“

„Jak myslíš.“ Výraz jeho obličeje mi napovídá, že ví něco, o čem bych snad měl vědět i já. Až budeme sami, zeptám se ho. Teď před klukama nic rozebírat nebudu.

„Půjdem na pivo, ať si uděláme zásoby,“ vstane Maťo a ohlédne se po nás. Všichni ho s radostí následujeme.

Nechám jít kluky napřed, a když jsou trochu z doslechu, odtáhnu Dejva stranou.

„Co se děje?“ jdu přímo k věci.

Tváří se ustaraně a ani se to nesnaží maskovat. Většinou jsem dost všímavej, ale očividně mi něco uniklo.

„Víš, že k Rebece přijel na prázdniny její bratranec?“

„Něco jsem zaslechl. Proč?“

„Asi s ním Karina šuká. Říkám ti to na rovinu, jsme kámoši. Včera, když jsem jel kolem jejich zahrady domů, slyšel jsem ji.“

„Jak to myslíš?“ poleje mě horko jen při představě, že by mi mohla zahnout. Doufám, že se plete.

„Maj vzadu u plotku postavenej stan a ty její vzdechy, co při prcání vydává, jsou dost unikátní. Sorry, ale po hlase bych ji poznal, i kdybych nechtěl,“ řekne sklesle. Je mi jasný, o čem mluví. Moje holka dokáže při milování vydávat neuvěřitelný zvuky. Nepřirozený. A jelikož s ní Dejv spal, než jsem se s ní dal dohromady já, ví to.

„KURVA!“ zakleju nahlas a promnu si prsty několikrát obličej. Můj zlozvyk, když jsem na nervy. Teď momentálně by mi pomohlo, kdybych mohl do něčeho praštit, v nejlepším případě něco rozkopat. To snad není ani možný! Jsme spolu dva roky a ona mi jen tak zahne? Zahne???!!! Musím s ní promluvit, než začnu dělat závěry. Kéž by se Dejv pletl, jenže vypadá, že si je stoprocentně jistej.

„Dozvěděl bych se to vůbec, kdybych se tě nezeptal?“

„Jasně, že jo. Nenechal bych z tebe dělat debila, neboj.“ Jeho odpověď mi stačí. Je kámoš, na kterýho je spoleh, což se o mé holce říct nedá.

Najednou mi připadá, že dovolená s kámošema je přesně to, co potřebuju. Vypadnout odsud. Jenomže chuť to tam s klukama pořádně rozjet je taky dost lákavá, ale zas bych tím nasral Dejvova strejdu. Do háje!

*****

„Co je ti?“ uslyším svou sestru Lucy, jakmile přijde z práce domů a najde mě vyvaleného na sedačce, jak hledím do stropu.

„Karina mi asi zahejbá,“ odpovím, aniž bych uhnul pohledem. Nic zajímavýho tam nevidím, ale momentálně necítím potřebu se dívat jinam.

„To je čůza!“ zareaguje přesně podle očekávání. Posadí se na opěrku sedačky a začne mě hladit po vlasech. „Co budeš dělat?“

Promnu spánky a povzdechnu si. Nad tím přemýšlím už od chvíle, kdy jsem se to dověděl a jediným možným řešením vidím rozchod. Nebudu s holkou, která chrápe s jiným a ze mě dělá vola.

„Musím s ní promluvit. Jestli je to pravda, rozejdu se s ní. Už bych jí nikdy nemohl věřit.“

„Ty víš, jaký mám na ni názor. Vašeho rozchodu mi určitě líto nebude.“

Jo, vím. Dává mi ho najevo od chvíle, co se o našem vztahu dozvěděla. Celou dobu tvrdí, že s ní jen ztrácím čas. Taky ví, že není vůbec můj typ. Vždy se mi líbily menší, drobnější blondýnky s vlnitými vlasy. Hnědé karamelové oči, prsa tak akorát, spíš menší než větší. Zadek kulatý a pěkně tvarovaný. Zatímco Karina je pravý opak se svými černými rovnými vlasy, dlouhými po ramena, kulatým obličejem, velkýma prsama a zadkem… zadek je dobrej, ten se mi líbí.

„Jsi zlá,“ ušklíbnu se.

„Ne, jen upřímná. Moc dobře víš, že máš na víc. Jsi chytrej, krásnej, hodnej a dva roky se zahazuješ s takov...“

Zvednu jí dlaň k puse, abych zarazil příval jejích nadávek. Nemíním poslouchat, co všechno ji ještě svrbí na jazyku.

„Kdy se s ní uvidíš?“

„Přijde za půl hodiny. Dáš nám, prosím, prostor?“ kouknu na ni a čekám, jak zareaguje.

„Jasný, půjdu ven. Jestli se s ní hodláš rozejít, nechám se vystřelit klidně i na Mars. Hlavně s ní nezůstávej!“ poplácá mě po hrudi, vstane a jde se převléct.

Sleduju její vzdalující se štíhlou postavu s dlouhými blond vlasy a přemítám, jak všechno dopadne.

*****

O hodinu později

„Joooo, Briane, aaaah,“ svíjí se pode mnou Karina a vydává ze sebe ty svoje nepřirozený vzdechy. Nejde ani popsat, jak kurevsky jsem vytočenej. A co teď právě dělám? Šukám ji. A ona si to očividně užívá. Jsem fakt idiot.

Zatnu zuby, zintenzivním přírazy a snažím se na nic nemyslet. Soustředím se jen na to, abych se co nejdřív udělal. JO. Konečně. Vystříkám se do gumy a okamžitě se od ní odtáhnu.

„A co já?“ vyjede po mně podrážděně.

„Dodělej se sama! Nebo požádej svýho novýho nabíječe,“ procedím mezi zuby a zmizím v koupelně. Slyším, jak za mnou nadává, pak prásknou dveře. Konečně vypadla.

Vlezu pod sprchu a snažím se ji ze sebe vydrhnout. Jsem tak nasranej! Dva roky v prdeli. Dva roky, co jsem do našeho vztahu dal všechno! A ona si fakt myslela, že omluva a dobrej šuk tu její sviňárnu smažou? Neuvěřitelný.

Když před půlhodinou přišla, zeptal jsem se jí na rovinu: „Spíš s někým jiným?“ Chvíli byla nesvá a vyhýbala se odpovědi. Nakonec přiznala všechno a začala s omluvami. Prý že to nic neznamenalo. Jenže pro mě do prdele JO!

Nechtěla se rozejít. Pořád dokola mě prosila, slibovala, brečela. A já? Já ji nakonec stejně ojel. Bože, jsem debil. Kroutila se přede mnou a nakrucovala tak dlouho, dokud jsem ji nasraně neohnul o sedačku. Jinak by nedala pokoj. No, aspoň jsem vypustil trochu páry, když už nic. Jo, a taky ji nasral. Což mě těší nejvíc. Snad jí konečně došlo, že už ji nechci vidět.

*****

O další půlhodinu později

Lucy se na sedačce svíjí smíchy a nemůže přestat. Slzí jí oči a mezi záchvaty se snaží popadnout dech. Právě jsem jí podrobně dovyprávěl vše, co se zde odehrálo. Spíš bych tipl, že bude naštvaná. Evidentně jsem se spletl.

„Ty vole,“ vyhrkne mezi smíchem, „ty jsi fakt magor! Se s ní rozejdeš tím, že ji ještě jednou ojedeš?!“

„Jo, no, asi jo,“ zamumlám a přetáhnu si polštář přes obličej.

„To je jak z nějaký zvrácený telenovely,“ dodá a znovu vyprskne smíchy.

Co na to říct? Netuším!

S Lucy jsme si blízcí už od malička a žádné tajnosti nejsou tabu. S mým o tři roky mladším bráchou Elliotem je to jiný. Žije ve svém světě, se svými kamarády. Kdežto Lucyina spřízněná duše jsem byl vždy jen já. Jako prvnímu se mi svěřila, že je na holky, když dostala první menstruaci, nebo že se zamilovala do spolužačky. Víme o sobě navzájem všechno. Dokonce jsme si i vzhledově podobní. Oba máme špinavě blond vlasy, které nám na slunci vždy zesvětlají, velké šedé oči, husté tmavé řasy a stejný tvar nosu.

Je jí dvacet, takže je o rok starší, a dělíme se o společný byt už téměř rok a půl. V pubertě docela divočila a naši si s ní užili víc než dost. Jakmile s odřenýma ušima dostudovala hotelovku, našla si práci a začala hledat pronájem. Že chce bydlet se mnou, mi oznámila, když mi bylo šestnáct. Tehdy jsem myslel, že než k tomu dojde, několikrát se její tužby změní. Nestalo se tak. Chyběly mi necelé tři měsíce do osmnáctých narozenin, když našla volný byt. Naši mi dovolili s ní bydlet jen díky tomu, že jsem rozumnější a trošku na ni dohlédnu. V té době jsem to už i vítal, protože jsem chodil s Karinou a u nás doma s rodiči a mladším bráškou jsme neměli soukromí.

„Nemůžu uvěřit, že jsi jí to fakt udělal! Počkat! Vlastně neudělal,“ vyprskne smíchy a svíjí se nanovo.

„Skvělý,“ sedím vedle ní a čekám, až se uklidní.

„Úplně ji tady vidím, roztaženou, roztouženou. A ty se pak rychle zvedneš, jdeš pryč a suše jí oznámíš, ať se dodělá sama.“ Znovu se rozesměje. „Dovedeš si představit, jak se ta kráva musela cítit? Škoda, že jsem to neviděla!“

„Jsem dost rozhozenej, než abych se tomu smál.“

„Vše bude dobrý, bráško. Stejně nechápu, že jste spolu vydrželi tak dlouho. Je ti devatenáct, proboha! Najdi si konečně nějakou pořádnou holku, která stojí za to!“

„Nějaká chytrá. Je ti už dvacet a ještě jsi žádnej vztah neměla.“

„Nejsem ty. Čekám na tu pravou. Nemíním být s někým, kdo ani není můj typ.“

Pěkně si do mě rýpla. K tomu není co dodat.

„Jedete s klukama do těch Tater?“ zeptá se najednou.

„Jo, v sobotu. Dejvův strejda s tím nemá problém, ale podmínka je, že nesmíme pít. Ani pivo.“

„Je normální? Proč byste si nemohli dát pivo?“

„Mě se ptej. Se asi bojí, že budem chlastat. Musí se postarat o celý tábor s malýma děckama, tak nás potřebuje udržet pod kontrolou,“ pokrčím rameny.

„I tak ti závidím. Kdybych nemusela chodit do práce, hned bych jela s váma.“

„Až dostaneš dovolenou, někam spolu vyjedeme. Ale nesmí to být drahý. Nezapomeň, že jsem chudej student.“

„O prachy se nestarej.“

Dá mi pusu na tvář a zapne televizi.

Je skvělá. I když s ní puberta dost mávala, peníze nikdy nerozhazovala. V tomhle jsme stejní. Od malička jsme si kapesný schovávali každý do svojí pokladničky a pak jsme počítali, kdo našetřil víc.

Už rok studuju na Vysoké škole ekonomické a školné mi platí naši. Vrátím jim je hned, jak začnu vydělávat. Ve škole se snažím makat a pak si najdu skvělou práci. Nechci žít od výplaty k výplatě. Teď si o víkendech přivydělávám v místní pizzerii. Není to sice žádná sláva, ale osobní věci a jídlo z toho zaplatím a Lucy mě nemusí živit.

Na film, co zrovna běží v telce, se nemůžu soustředit. Hlavou mi pořád běží myšlenky, jak mě Karina podvedla. Ještě že s klukama jedeme na týden pryč. Aspoň od ní bude klid, vlastně i od jiných holek.

Mám jich plný zuby.

Kapitola 2 – Velehory čekají

TAMY

O čtyři dny dříve, pátek 2. srpna

Kde začít, kde začít. Bezradně se rozhlížím po pokoji a jediné, co vidím, jsou hromady zmuchlaného oblečení, které do kufru určitě nenarvu. Zalovím v jedné z hromad a vyberu z ní dvě tílka. Ty jsem letos na jaře koupila v obchoďáku se svou nejlepší kámoškou Miou. Jmenuje se Michaela, ale neřeknu jí jinak než Mia. Poté pokračuju v pátrání po riflových šortkách. Kde, k čertu, jsou? Pár hromádek prohrábnu nohou, abych se nemusela ohýbat. Ha, tady, super! Seberu je společně s dalšími věcmi nezbytnými pro přežití v „divočině“ a nenápadně se proplížím do obýváku o patro níž, než je můj pokoj.

Jakmile však věci odložím na žehlicí prkno, abych je na tajňačku vyžehlila, uslyším mámu, jak na mě zavolá z kuchyně.

„Tamy, máš vše sbaleno?“

„Skoro,“ odpovím. „Šminky a kosmetiku dobalím až ráno.“

„Jsi mladá, nemusíš se malovat.“

No jo, pořád. Převrátím oči v sloup. Naštěstí mě nevidí. Vždyť je mi sedmnáct, rozhodně na to mladá nejsem.

„Většina holek v mém věku se už maluje!“ hájím se, ale nereaguje. Nejspíš se začala věnovat nějaké jiné, důležitější činnosti.

V kapse mi zavibruje mobil.

Mia: Bereš si i nějaký šaty?

Tamy: Jasný, nikdy nevíš, kdy se budou hodit. Třeba pojedeme do města.

Mia: Ok, už se těšííím :)))

Tamy: Taky taky. Čus ráno, puso :*

Rychle vyžehlím, co potřebuju a zmizím zpět do svého pokoje, abych dobalila zbytek věcí. Uf, nesnáším balení. Zato se těším, že odtud konečně na dva týdny vypadnu. V Tatrách jsem s našima párkrát byla, jenže díky mé nejce Mie bude tentokrát vše jiné. Rozvalím se na posteli a usmívám se do prostoru jako pako. Jsem strašně nadšená, že jí rodiče dovolili jet s námi. Kamarádíme spolu od školky a nikdo na světě by nás nedokázal rozdělit.

Mie je sedmnáct jako mně, nicméně ještě nikdy nerandila. Je hezká, chytrá a vtipná, přesto jí sbližování s klukama nikdy moc nešlo. A že tu u nás, v Mladé Boleslavi, je z čeho vybírat! I když se jich na její krásné zelené oči, dlouhé tmavě hnědé vlasy a plné rty chytá docela hodně, vždy se stáhne. Takže plánuju tu její ostýchavost na dovolené změnit. Vždyť potrénovat na cizím území s někým neznámým je přece skvělá příležitost!

Na rozdíl od ní jsem já s flirtováním a seznamováním nikdy problém neměla. S pár klukama jsem chodila. Jo, byly to sice krátké vztahy, kde šlo maximálně o líbání a vodění za ručičku, ale i to se počítá, ne? Rozhodně mám před Miou náskok, který nechci. Ráda bych s ní probírala naše zkušenosti a zážitky. Což jde holt těžko, když je prožila pouze jedna z nás.

S povzdechem se posadím na postel a sebe samu přemlouvám do sprchy. Vůbec se mi nechce, avšak mé neoholené nohy a mastná hlava mě stejně donutí, protože v takovém stavu jet nikam nemůžu.

Tak jo. Zvednu se a zamířím do své osobní malé koupelny spojené s mým pokojíčkem. Byť je vybavená pouze mini umyvadlem, zrcadlem a sprchovým koutem, je boží a jen moje. Na úzké skleněné poličce pod zrcadlem se hromadí spousta životně důležitých věcí, sloužících pro mé zkrášlování. Na zemi se povaluje špinavé prádlo, co nedošlo k pračce. Jo, je tu nepořádek. Neva. Pračka to vypere, až přijedeme z dovolené.

Svléknu se a vklouznu do sprchy, kde strávím dobrou půlhodinu. Pak se jako nový člověk svalím do peřin a než usnu, modlím se, aby se v Tatrách našel alespoň jeden slušnej a hezkej kluk pro Miu.

*****

sobota 3. srpna

Ráno se zázrakem vzbudím sama a bez budíku. Je to jasný. Jsem tak nabuzená adrenalinem z nadcházejících nových zážitků, že nemůžu ani dospat. Seskočím z postele a v koupelně provedu svůj ranní rituál s kartáčkem na zuby, hřebenem na vlasy a šminkami.

Tamy: Jsi vzhůru, bejby? Čeká nás dobrodrůžo. Doufám, že už čekáš před barákem :D

Mia: Si blbá? Lezu z postele.

Tamy: Tak šup šup, velehory čekají! :))) Jak budeme vyjíždět, prozvoním ti. Čítej tak za cca… nevím, musím se zeptat našich. Písnu.

Cesta nám potrvá přibližně šest hodin, takže místo nepohodlných džín, ve kterých se v autě nechci trápit, obléknu legíny a obyčejné tričko s krátkým rukávem. Seběhnu schodiště a vlítnu do kuchyně. Mamka chystá sendviče s máslem a šunkou, kávovar vaří kávu, zatímco táta lítá v trenýrkách a hledá košili.

„Na židli v obýváku, vedle žehlicího prkna,“ zavolá na něj máma a otočí se na mě. „Dobré ráno, broučku, jak se ti spalo?“

Její krásně hnědé kadeře se lesknou ve slunečních paprscích, pronikajících přes žaluzie kuchyňského okna. Je moc hezká. Já jsem blondýnka po tátovi, s jemnými vlnami po mamce. V žádném případě si nestěžuju.

„Perfektně! Dokonce jsem se vzbudila i bez budíku, jak se těším. Už abysme tam byli. V kolik budeme vyjíždět? Musím napsat Mie.“

„Asi za hodinu. Taky se těším. Dva týdny dovolené. Konečně! Doufám, že tam porostou hřiby.“

Mamka s taťkou jsou velcí fandové do houbaření. Není divu, že jsou na chodbě nachystané dvě sušičky a dostatek košíků. Taky ráda sbírám, ale jíst je nebudu! Fuj!

*****

O hodinu později všichni sedíme v autě a jedeme pro Miu. Bydlí zhruba třicet minut chůze od našeho domu. Autem jsme tam do pěti minut, proto jsem jí napsala: „Vyrážíme!“ ještě než jsem nastoupila do auta.

Za chvíli už ji vidím. Stojí před domem i s rodiči a cestovní taškou položenou na chodníku. Otočí se naším směrem a… no to snad nemyslí vážně? Obarvila si háro? Jak jen mohla?! Její dlouhé tmavé vlasy na slunci září nádherným tmavě červeným odstínem. Jak to, že mi to neřekla? Vypadá úžasně!

Usměje se naším směrem, a když zastavíme, povyskočí, chytne tašku a vyčkává, až si ji naložíme a odvezeme. Jo, těší se! Tak jako já. Zatímco jí můj taťka ukládá cestovní tašku, rychle se rozloučí se svými rodiči a nasedne za mnou na zadní sedadlo, kde se s pištěním objímáme a smějeme se.

„Uklidněte se, jo?“ napomene nás mamka, když vystupuje, aby se mohla pozdravit s paní a panem Tomanovými. Také na ně mávnu, ale pak se věnuju výhradně své kámošce.

„Jako fakt?“ ukazuju na její vlasy. „Proč to nevím, ty potvoro?“

„Překvápko!“ uchechtne se a celá září. „Líbí?“ zeptá se a otáčí hlavou, abych si ji mohla celou prohlédnout.

„Že váháš! Budu muset od tebe kluky odhánět a mě nikdo nebude chtít!“

Ušklíbne se tím svým typickým úšklebkem, který nahodí vždy při tématu Mia a kluci, a řekne: „Nevyšiluj. Beztak mi ani nová barva nepomůže.“

„Hele, nechť osud rozhodne, ale určitě to bude bomba.“

Zamáváme jejím rodičům a pak, zatímco vyrážíme na šestihodinovou jízdu, nasadíme sluchátka do uší a dospáváme, co jsme za noc nestihly.

Kapitola 3 – Jsme na místě

TAMY

Slyším tlumené hlasy, které jsou čím dál více zřetelnější, a pomalu otevírám oči. Hlavu opřenou o Miu, sluchátka v klíně a z koutku úst mi teče slina. No paráda. Utřu si ji do trička a kouknu na usměvavou Miu, právě odkládající mobil.

„Za chvíli tam budem, říkali vaši.“

„Hmm,“ zamručím a sleduju, jak za okýnkem uhání zeleň. Všude jen smrky a lesy. Konečně. Jsem z cesty celá dolámaná a těším se, až si protáhnu kosti. Ta malá zastávka na benzínce na wecko a jídlo se nepočítá. Ale díky za ni.

„Jsi vzhůru? Za chvilku jsme u chaty,“ otočí se na mě mamka.

Kývnu a dál se kochám výhledem. Miluju to tady. Nemůžu se dočkat, až vyrazíme na procházku a smočíme nohy v potoce.

„Teta se strýcem a klukama jsou na místě,“ oznamuje, když listuje mobilem.

Nejspíš ji teta zrovna informovala o jejich příjezdu. Na chatě totiž nebudeme sami. Vždy jezdíme i s tátovou sestrou Lindou, jejím manželem, mým strýcem Rosťou a bratránky Tomášem a Honzíkem. Jsou dvojčata a po prázdninách půjdou do první třídy. Mám je ráda, i když jsou jako z divokých vajec a někdy i celkem otravní, jak se na všechno pořád ptají.

Ještě se k nám přidá můj brácha se svým půlročním vztahem jménem Sofie. Brácha se jmenuje Richard. Jeho jméno jsem jako malá hodně komolila, takže mu všichni říkáme Riky. Přijedou ale až za pár dní, protože byli pozvaní na svatbu. Jeho Sofie jde své sestře za družičku. Doufám, že dovezou aspoň nějaké zákusky.

Táta stočí volant na štěrkovou cestičku a zastaví u malé dřevěné budky, kde ohlásí prošedivělému pánovi náš příjezd. Pronajatá chata stojí na konci rozlehlého kempu uprostřed lesů v Račkově dolině. Po cestě míjíme hospodu, dřevěný hotel, veřejné umývárky a spoustu stanů, nepravidelně rozmístěných všude možně.

Množství stanů postupně ubývá a za chvíli už parkujeme před velkou patrovou chatou s obrovským balkonem.

„Páááni,“ zalapá Mia po dechu s otevřenou pusou, když ji spatří. „Je ještě větší, než jsem si ji představovala.“

„Počkej, až ji uvidíš vevnitř! Ti vypadnou oči z důlků,“ zasměju se a laškovně zakmitám obočím.

„Tak dámy, vysedat a zhluboka nasávat čerstvý horský vzduch!“ zavelí taťka a všichni vystoupíme. Zhluboka se nadechneme a spokojeně jako jeden sbor nahlas vydechneme. S Miou si vyměníme pohledy a vyprskneme smíchy.

„Pojď!“ chytnu ji za ruku a táhnu za chatu.

„Kam jdete, holky? Kdo bude nosit tašky?“

„Minutku, mami. Chci Mie ukázat potok. Hned jsme zpátky!“

„Potok?“ diví se Mia.

„Jasný, copak ho neslyšíš?“ A sotva zajdeme za roh chaty, zjeví se před námi velký, rychle proudící potok s obřími kameny a hustým zeleným porostem po krajích. Na našem břehu je z kamenů udělaný malý mělký ostrůvek, kde voda jen zlehka protéká. Smočím v ní ruku a stříknu na Miu.

„Aaaaaa, co blbneš!“ zapiští. „Sakra, ta je ledová.“

„Jak mi polezeš na nervy, bez milosti tě v něm vymáchám,“ varuju ji se smíchem. „Pojď, půjdeme vybalit věci, než začnou naši vyšilovat, že jsme se na ně vyflákly.“

*****

S bágly v rukách stojíme před dřevěným schodištěm a čekáme na instrukce dospělých, kam nás naplánovali uhnízdit.

„Tento pokoj je váš,“ ukáže táta směrem k otevřeným dřevěným dveřím.

Vstoupíme spíš do velkého obýváku vybaveného manželskou postelí, stolkem, skříní. Super! Situačně umístěným kousek od vchodových dveří, takže nás nikdo neuslyší, když se budeme plížit ven nebo dovnitř. To dospěláci dobře vymysleli, prolítne mi spokojeně hlavou.

„Ahoj holky, natěšený?“ přivítá nás s úsměvem teta Linda. S jejími světlými vlasy a modrýma očima je podobná tátovi.

„Dobrý den,“ usměje se na ni Mia.

„Jakýpak dobrý den? Teď spolu budeme čtrnáct dní bydlet, tak si snad budeme tykat, ne? Říkej mi Lindo nebo teto, je mi to jedno.“

„Dobře.“

„Ahoj teto,“ přidám se s úsměvem a dám jí pusu na tvář. „Kde máte pokoj? Jako obvykle nahoře na konci chodby?“

„Určitě. Kluci jsou hluční, tak ať je jde co nejmíň slyšet,“ směje se. „Teď jsou se strejdou na procházce po kempu, abych měla klid na vybalování. Jdu tedy pokračovat a nechám vás, ať můžete taky.“ A zmizí v chodbě.

Půl hodinky nám trvá, než naházíme věci z tašek do skříní. Šaty a většinu triček si pověsím na ramínka, protože nesnáším pomačkané oblečení. Což je vlastně trochu paradox. Doma na zemi mi vládne totální hadrovej chaos, ale tady si hraju na dámu, která musí mít všechno v cajku. Fakt vtipný.

Za další půlhodinku už stojíme u potoka, převlečené do riflových kraťasů a triček. I když od potoka fouká chladný vzduch a stromy toho slunka také moc nepropustí, je teplo a mikiny nepotřebujeme.

„Zajdeme si do hospody. Pamatuju si, že venku bývalo otevřené malé okýnko, kde prodávali limču a zmrzku,“ navrhnu.

„Dobře, ale musíme se stavit pro peníze, nemám u sebe ani kačku,“ řekne Mia.

„Neva, já jo,“ usměju se, vytáhnu z kapsy kilo a zamávám jí bankovkou před obličejem. Jsem ráda, že jsme první dva týdny prázdnin makaly na brigádě a vydělaly si docela slušný prachy. Nemusím aspoň o každou kačku žebrat u našich. I tak si dávku kapesného nenechám samozřejmě ujít, jelikož se mé těžce vydřené peníze za umývání oken aut na benzínce pomalu rozplývají. Snažím se neutrácet za hovadiny. No dobře, občas jo. Ale nerozhazuju je naráz.

Před hospodou stojí ve čtyřech řadách stoly s lavičkami. Přejdeme k okýnku, kde si u usměvavé dámy v letech obě objednáme velkou míchanou a zakotvíme na nejbližším z nich.

„Myslíš, že tu budou nějací kluci?“ zeptá se Mia a rozhlíží se kolem.

„Jasný! Viděla jsi, kolik je tu stanů a chatek? A navíc je v kempu spousta hotelů a kousek za ním i tábory. Jeden je dokonce hned za potokem. Pak tě vezmu na prohlídku. Jsou tam i tenisové kurty a další pitominy.“

„Můžeme hned? Chci vidět, jak je to tu velké.“

„Jasný,“ kývnu hlavou a obě se zvedneme na malou průzkumnou výpravu.

Vedu ji po cestě lemované různě postávajícími stany. Sem tam se mezi nimi suší hřiby, děti si hrají s šiškama a ve vzduchu je cítit vůně jehličí. Přejdeme přes velkou dřevěnou lávku nad potokem a ocitneme se v části, kde stojí víc chatek a hotel s restaurací.

U něj je výběh pro koně, kde zrovna pobíhají dva hnědáci. Zastavíme se, pohladíme jejich sametovou hladkou srst a pak pokračujeme dál v prohlídce. Cestou Mie vyprávím různé historky z dětství, co jsme tu s bráchou zažili, a mezitím dojdeme až k oploceným tenisovým kurtům. Bohužel jsou prázdné a zamčené. Projede mnou zklamání, protože jsem doufala, že alespoň tady narazíme na nějaké kluky.

Zahneme zpátky dolů k potoku, k postavené malé dřevěné budce, která vypadá jak chatička pro trpaslíky, a napijeme se z pramene pitné vody vytékající z ní. Naše cesta pak pokračuje přes menší a vrtkavější lávku, houpající se pod každým naším krokem. Nakonec projdeme kolem dalších chatek a chat a za chvíli se objevíme před tou naší.

„Tak co, líbilo?“ zeptám se, i když je to spíš jen řečnická otázka.

„Je to tu obrovský. Nesmíš se mi nikdy ztratit,“ odpoví Mia a mírně svraští obočí.

„Sim tě, za dva dny tady budeš lítat poslepu.“

Na lavičce u velkého dřevěného stolu sedí strejda Rosťa a bratránci Tom s Honzíkem se kousek od něj vášnivě šermují klacky.

„Ahoj, strejdo,“ usměju se na něj a přivítám ho pusou na tvář. „Zdar, uličníci,“ zavolám na kluky.

„Dobrý den,“ přidá se Mia s úsměvem.

Strejda nás také pozdraví a stejně jako teta nabídne Mie tykání. Kluci na nás pečou, myslím, že nás ani nezaznamenali.

„Holky, za chvilku budeme opékat špekáčky, tak nechoďte nikam daleko, ať vás nemusíme nahánět,“ oznámí strýc.

„Budeme u potoka. Kluci, půjdete s námi?“

„Joooo!“ zaregistrují nás konečně a peláší před námi.

U potoka se všichni zujeme a skáčeme z jednoho velkého šutru na druhý. A že jich tu ve vodě je!

„Kluci, dávejte pozor, ať neuklouznete,“ varuju je. Jelikož jsou kameny studené a voda ledová, za chvíli se s Miou usadíme na břehu a jen sledujeme, jak blbnou. Těm ta ledárna očividně nevadí. Jak dostanou rýmu, určitě si vyslechnu kázání. Naštěstí zahlédnou velikou žábu, tak vylezou na břeh a začnou ji nahánět.

„Po špekáčkách se půjdeme ještě projít k hospodě. Navečer se tam začnou scházet kempaři, takže omrkneme nabídku,“ zazubím se na Miu. „A koupíme si zákusek. Vevnitř prodávají.“ Bez váhání kývne. Je ujetá na sladké stejně jako já.

O dvě hodiny později tedy míříme k hospodě. Venku jsou stoly z větší části obsazené a uvnitř je narváno. Kempaři sem chodí na jídlo a pivo. Koupíme si každá pařížský rohlíček s limčou a venku si urveme kousek místa u jednoho stolu. Zatím na obzoru žádná parta nezadaných kluků není, tak si naplánujeme aktivity na příští den a vrátíme se zpátky do chaty. Zbytek večera trávíme u táboráku. Strejda hraje na kytaru, zpíváme, smějeme se a opékáme zbytek špekáčků. Vše je perfektní. Až na to, že můj plán najít Mie kluka je doposud v nedohlednu. Přece není možný, aby zde nebyla žádná parta ucházejících borců?

Kapitola 4 – Dovolená

BRIAN

sobota 10. srpna

Cesta autobusem je dost nepohodlná, ale pořád lepší než nic. Naštěstí potrvá jen dvě hodiny, takže se dá vydržet. S klukama jsme zabrali celou zadní řadu a dvě sedadla před ní, kde sedím já s Dejvem. Jano a Matej s Erikem se usídlili vzadu, kde se právě dohadují, která bondovka je nejlepší.

„Co Karina, ozvala se ti od středy?“ zeptá se mě Dejv.

„Ne, jen mi napsala, že se chce stavit pro nějaké svoje věci. Odpověděl jsem jí, ať se domluví s Lucy, že nebudu doma.“

„A jsi v pohodě?“

„Ne, jsem nasranej. Věřil jsem jí a tohle byla podpásovka jak prase,“ přiznám.

„Třeba na dovče někoho potkáš a už si na ni ani nevzpomeneš,“ usměje se.

„Dej pokoj. Nevím, proč bych měl hned hledat další babu.“

„Uklidni se, brácho. Musíš si taky něco užít!“

Se mu lehce řekne. On nemusel před třemi dny řešit rozchod. Nasadím pecky do uší a pustím hudbu, co jsem si stáhl do mobilu. Teď momentálně nemám náladu mluvit o holkách. Povzdychne si a udělá to samé.

*****

Chatka je parádní, vybavená třemi patrovými postelemi přímo pro nás, a u každé stojí skříňka na věci. Malý stolek pod oknem a tři židle. Všechno vyrobené ze dřeva, které tu krásně voní.

„Spím dole,“ ozvu se dřív než ostatní a hodím svou tašku na nejbližší postel.

„Jdu se zeptat strejdy, jestli nepotřebuje s něčím pomoct. Pak se můžem projít a obhlídnout okolí,“ oznámí Dejv a odejde. Jo, dobrej nápad.

*****

Asi o půl hodiny později už procházíme kempem v Račkově dolině, který se nachází nedaleko našeho tábora. Je tu spousta stanů a pěkných chat.

„Představte si, že bychom spali ve stanu a přišel by medvěd. Já bych se posral strachy,“ otřese se Erik.

„By ses posral, i kdyby kolem tebe proběhla myš. Počkej v noci v chatce,“ začne se smát Dejv.

„Jsem v poho, spím nahoře,“ oponuje mu zrovna ve chvíli, kdy procházíme kolem hospody. Před ní sedí dvě holky se zmrzlinou. Jedna s vínovými vlasy a ta druhá… dívá se na mě a nevnímá nic jiného. Vlasy blond, dlouhé, vlnité. Postavu drobnou a tvář krásnou. Aspoň myslím, protože ústa jí zakrývá zmrzlina. Je jak socha. Periferně vidím, že mě sleduje, ale dělám, jako že nic, i když se mi celé tělo nepříjemně zachvěje. Co to sakra bylo?

„Viděli jste je? To byly kočky jak prase,“ pronese Jano, když zajdeme trochu dál. Kluci si začnou o nich povídat a plánovat, jak se s nimi musí seznámit, a já se pomalu vzpamatovávám.

„U bloncky nemáte šanci, kluci. Ta si už vyhlídla Briana,“ směje se Dejv. Takže on si toho taky všiml. „Brácho, ta na tebe hleděla, jako by viděla sedmý div světa,“ pokračuje dál.

„Přesně,“ přidá se Maťo. „Ani nezaregistrovala nás ostatní! To není fér!“ namítá dotčeně, ale směje se.

„Nechte toho. Bůhví, co jste viděli. Mohla se dívat na kohokoli z vás,“ usoudím, přesto sám vím, že to není pravda.

„Obě byly kus. Třeba zaskórujem u té druhé,“ podotkne Erik.

No paráda. Mohl jsem tušit, že dovolená s nimi bude hlavně o lovení holek. A já chtěl mít právě od tohohle klid.

Večer se koná táborák s opékáním špekáčků. Instruktoři z tábora hrají na kytaru a zpívají s děckama táborové písničky. Sedíme s nimi kolem ohně a mě, aniž bych sám chtěl, neustále míjí před očima obraz drobné blondýnky s vanilkovo-čokoládovou zmrzlinou před ústy.

Kapitola 5 – Kdyby jen tušila

TAMY

sobota 10. srpna

Abych naši situaci hezky shrnula: od našeho příjezdu už uplynulo šest dní a nikoho zajímavého ani krásného jsme zatím nepotkaly. Naší hlavní činností se stalo chození na hřiby a jejich následné poctivé čištění, což zabralo většinu času.

Před dvěma dny přijel brácha Riky se Sofií. Sofie naštěstí mamce a tetě vehementně se vším pomáhá, tak už s Miou nemusíme. Ze svatby dovezli jeden menší dort a krabici cukroví, po kterém se z poloviny zaprášilo, jen co ho objevil strejda.

Také jsme všichni navštívili místní skanzen, chodili na borůvky a s bráchou vylezli na vyhlídku. Docela vysokou skálu na vrchu v lese naproti přes cestu. Vždy, když sem přijedeme, vylezeme si na ni. Je odtud krásný výhled na lesy, okolí a nádherné údolí pod námi. Všude samá zeleň. Cestou jsme zase zakopli o pár hříbků. Letos je opravdu pěkná úroda.

„Dnes je sobota, což znamená?“ ptám se se zdviženým prstem Mii, když sedíme na lavičce před hospodou.

„Že zítra je neděle?“

„Moooc vtipný! To znamená, že sem přijedou noví kempaři přece. V sobotu se většinou střídají, takže doufám.“ Splácnu dlaně k sobě a se šibalským úsměvem a povytaženým obočím si je začnu třít o sebe.

„Ty jsi prdlá,“ kroutí se smíchem hlavou. „Radši nedoufej, nebo budeš zklamaná!“

„Dáš si ještě nášup?“ zeptám se a kývnu k okýnku se zmrzlinou. Dneska mají čokoládovou a vanilkovou. Mé nejoblíbenější.

„Už nechci. Jsem nafouklá jak balón, ale klidně si dej.“

Koupím si malou míchanou, usednu ke stolu naproti ní a jakmile do zmrzky smočím jazyk, uvidím je. Pět borců míří po cestě přímo naším směrem. Podle vzhledu můžou být jen o něco starší než my dvě.

„Mio!“ šeptnu se zmrzlinou stále u pusy. „Je to tady!“

„Co?“ nechápe. Vtom se jeden z nich začne smát a Mia se otočí.

Obě je sledujeme, když kolem nás procházejí po silnici. Já spíš jednoho. Je krásnej. Vlasy blond, vyšisované od sluníčka, husté, vzadu vystříhané, vepředu a navrchu delší až po uši. Oči velké a pronikavé, ale barvu na tu dálku nevidím. Šedé tričko a volné černé tepláky mu dokonale padnou na jeho perfektně vysportovanou postavu. A ty ruce… Asi jsem přestala i dýchat, protože do mě Mia kopne a naznačí, abych na ně nečuměla.

„Vidělas je?“ zaskřehotám, když jsou dostatečně daleko, aby mě neslyšeli.

„Jo ooo?“ a tázavě na mě pozvedne obočí, jako by čekala, co ze mě ještě vypadne.

Aspoň někdo, páč já hleděla jen na jednoho a ostatní jsem si jaksi zapomněla prohlídnout.

„No, a líbí se ti některý?“ zeptám se, jelikož si uvědomuju, že tady jde o ni. Jí jsem slíbila kluka. Mé soustředění a pomoc budou patřit pouze osobě přede mnou.

„No, jeden docela ušel.“

„Kterej?“ Prosím, prosím, prosím, ať to není ten můj. Modlím se v duchu.

„Takovej menší.“

„Menší?“ přemýšlím. Jak říkám, moc jsem je neregistrovala, takže jsem docela mimo. Mia není nijak vysoká, přesto pořád o půl hlavy vyšší než já. Copak chce malýho?

„Až je potkáme příště, omrknu je. Vůbec nevím, koho myslíš.“

„Jestli je potkáme,“ zpochybňuje.

„Jasně, že je potkáme. Celý týden jsme na ně nenarazily, což znamená, že přijeli dnes!“ zazubím se vítězoslavně.

Ten den jsme je už ale neviděly. Večer jsme seděly před hospodou, popíjely limču a nic. Vůbec se neukázali.

*****

neděle 11. srpna

Celá naše rodina si udělala výlet do nedaleké zoo a cestou zpět jsme se stavili v jeskyni. Brácha a Sofie se po sobě furt sápali, aniž by jim vadilo, že jsou všem na očích.

„Nechte si to na doma!“ rýpla jsem si do nich, když jsme vylezli u jeskyně z auta a zase se navzájem olizovali.

„Se neposer, ségra! Na nás nečum!“

„A jak to mám asi zvládnout, když se hltáte přímo přede mnou?“

„Nezáviď a najdi si kluka!“ setřel mě suše a věnoval se dál Sofii.

Jo, to bych ráda! Povzdechla jsem si, ale nahlas bych to nepřiznala. Absťák po mém blonďáčkovi se začíná projevovat v plné parádě. Vidět ho jen jednou a krátce mi nestačilo. Nejhorší je, že se nemůžu svěřit ani Mie. Je mi to vůči ní blbý, protože tahle dovolená má být o ní, ne o mně.

BRIAN

neděle 11. srpna

Dopoledne jsme s klukama uklidili kolem táboráku, nanosili nové dřevo, s děckama zahráli fotbal a po obědě se šli projít kempem.

„Ty vole, to je hic,“ uleví si Maťo, když procházíme kolem hospody. „Za loka piva bych dal život.“

„Proč vyslovuješ TO slovo? Teď nebudu myslet na nic jinýho,“ zafuní Jano.

„Jo, já taky,“ přikývnu. Pivo bych si dal.

„Heeeej, co jsme slíbili?“ hodí po nás Dejv naštvaným ksichtem. Aby se neposral. Jedno pivo.

„Nebuď debil. Když si teď dáme jeden nebo dva kousky, tak co? Nikdo to vědět nemusí. Ledaže bys bonzoval,“ zkouší na něj Maťo.

„Nejsem bonzák.“

„Výborně!“ zajásá. „To jsme chtěli slyšet.“

Na nic nečeká a zamíří do hospody. Všichni se na sebe podíváme a kývneme hlavou na souhlas. Jako o co jde. Stejně se do tábora vrátíme až večer a nikdo nic nemůže poznat.

Když o pár minut později sedíme kolem stolu, každý už s vychlazeným pulčíkem před sebou, hned je vedro snesitelnější a život krásnější. Dokud Erik neotevře hubu.

„Prej ses rozešel s Karinou?“

Bože, proč to vytahuje? Dejv se napije piva a přes sklenici mě sleduje.

„Jo, je to čerstvý. Kdes to slyšel?“

„Drby se šíří rychle. Rebeka slepičila Sáře, ta zas mojí ségře.“

No jo, ženský. Docela by mě zajímalo, co všechno probíraly.

„Prej jsi ji vojel a pak ses s ní rozešel,“ vybalí na mě, zrovna když si dávám loka. Zakuckám se a pivo mi vyletí i nosníma dírkama. Doprdelepráce.

„Hele, tak moment,“ zvednu ruku na protest a snažím se dokašlat. „Nemáte tucha, jak to bylo. Zas takovej parchant nejsem.“

„Tak nám to řekni, ne?“ naváží se opět do mě.

„Nechci o tom mluvit. Přijel jsem sem, abych zapomněl. Takže mi dejte pokoj.“

„Sorry. Jen jednu věc, prosím. Je pravda, že tě podváděla s Rebečiným bratrancem?“

„Ty vole, Eriku, ser na to,“ okřikne ho Maťo.

Jsem mu vděčnej, ale nálada je stejně v prdeli. Teď bych si těch piv dal nejmíň pět. Nádherná představa, avšak v Dejvově přítomnosti zcela nemožná.

„Hele a co ty buchty, jak jsme je včera potkali?“ přidá se do hovoru Jano.

„Co jako s nima?“ nechápu.

„No ta bloncka po tobě jede. Tak ji sbal a Karině se tím pomstíš.“

Co mele za blbosti? Kolikátý má sakra pivo?

„Proč bych se měl jako Karině mstít? Je mi úplně u prdele. Chce šukat s jiným, no tak ať si šuká. Já na ni seru. Jen jsem doufal, že tady přijdu na jiné myšlenky, a né, že do mě budete kafrat.“

„Takže s ním spala,“ podotkne rychle Erik.

„A tím jsme ukončili diskuzi jménem Karina,“ oznámí Dejv.

Díky bohu.

Další hodinu, během které dopijeme první pivo a pocucáváme druhý, abychom si ho šetřili, mluví kluci pořád dokola o holkách ze včerejška. Taky bych je rád ještě viděl. Spíš tu jednu. Což rozhodně neřeknu nahlas. Sám s tím bojuju, protože jsem sem nepřijel někoho balit.

Už v lepší náladě projdeme celý kemp, holky však nepotkáme.

„Třeba už odjely,“ usoudí Erik.

„Možná, ale většinou se dovolenkáři střídají v sobotu dopoledne. Uvidíme zítra,“ odpoví mu Jano. No, jestli se celej týden bude točit jenom kolem těch holek, tak si to můžu jít rovnou hodit.

„Pojďme něco podniknout, přece nebudeme chodit a vyhlížet ženský,“ navrhnu znuděně.

„Půjdeme na vyhlídku, je tady kousek a strejda tvrdí, že je z ní krásnej výhled,“ navrhne Dejv konečně něco normálního a všichni s ním souhlasíme. Zbytek dne strávíme v lese a večer opět s děckama u táboráku.

*****

pondělí 12. srpna

Po snídani nás strejda zaúkoluje nákupem. V kempu je bufet, kde je potřeba vyzvednout objednané potraviny do kuchyně. Prý jich není moc a v pohodě nákup uneseme. Erik si včera na vyhlídce podvrtnul kotník, takže nahodil klidový režim a leží s knížkou v posteli.

„Hlásím kočky u okýnka,“ vyjekne nadšením Jano, když se blížíme k bufetu.

Nevím proč, krapet znervózním. Holky doskládají nákup do tašky a zamíří směrem k nám. V tu ránu si nás všimnou. Drobná blondýnka mě okamžitě vyhledá, jenže kvůli mé nově objevené stydlivosti, o které jsem doteď neměl ani páru, hned odvrátím zrak jinam. Stihl jsem si však všimnout, jak je krásná. A ty její oči! Opět mě pronásledují jako v sobotu. Sakra, fakt se cítím divně. Celou dobu, kdy vyzvedáváme jídlo v bufetu, na ni myslím.

„Kámo, ta holka se vůbec nekontroluje. Zírá jen na tebe a nevnímá nic jinýho. Všiml sis?“ reje do mě Dejv, jelikož mu samozřejmě její skenování neuniklo.

„Ani ne,“ zalžu, abych zbytečně nepřiléval olej do ohně. Ale jen slepej by si jejího pohledu nevšimnul. Jsem zvědavej, jestli je ještě potkáme. Ježíši, začínám přemýšlet jako kluci. Rychle se vzpamatuju a snažím se soustředit na cokoli jiného, což se mi moc nedaří.

Po obědě vyjedeme s táborem na výlet do místního skanzenu. Když už jsme tady, alespoň využijeme každé příležitosti něco vidět. Erikův kotník se celkem zlepšil, tak si troufnul jet s námi.

Zastavím se u stánku s ručně vyráběnými předměty ze dřeva a podrobně si je prohlížím. Jsou nádherné! Zaujme mě dokonale zpracovaná figurka vlka, která by se určitě líbila Lucy. Řeknu řezbáři, pracujícímu na další figurce, že si ji vezmu. Usměje se, odloží svou práci bokem a po zaplacení vlka ho důkladně zabalí do papíru. Poděkuju a dál zkoumám jeho výrobky. Do oka mi padne vyřezávaná štíhlá dívka s dlouhými vlnitými vlasy a hned si vzpomenu na mou blondýnku. MOU? Není má! Napomenu se a raději od stánku odejdu.

Odpoledne a večer pak pomáháme instruktorům s organizací stezky odvahy. Kolem jedenácté padneme zřícení do postele, jako bychom uběhli maraton.

TAMY

Ráno jsme šly s Miou nakoupit pečivo do kempového obchůdku naproti hospodě. No, není to vyloženě obchůdek, spíš dřevěná bouda s malým okýnkem, odkud vás obslouží jedna sympatická paní.

Když jsme se od okýnka konečně odlepily a vykročily k odchodu, všimly jsme si na cestě čtyř kluků, mířících naším směrem. Srdce mi poskočilo a okamžitě jsem očima vyhledala mého fešáka. I v obyčejných tmavě šedých teplácích a černé mikině s kapucí vypadal neodolatelně. Dívali jsme se na sebe sotva dvě vteřiny, ale i tak málo stačilo k tomu, aby se mi nohy proměnily v želé. Rychle jsem se vzpamatovala a rozhlédla se po ostatních. Hlavně jsem zapátrala po tom malým, co se líbí Mie. Jeden snědej s tmavými vlasy byl opravdu menší než ostatní. Dobře, Mio, bude tvůj.

Cestou do chaty jsem ji ujistila, že z dovči neodjedeme, dokud nezažije pořádnou líbačku. Mia protočila panenky a nahodila svůj klasický výraz používaný k tématu Mia a kluci.

„Netvař se jak kakabus a radši s ním navaž oční kontakt, až je znovu potkáme. Ten je nejdůležitější!“ poučovala jsem ji jako mistr světa. Sama jsem pak přemýšlela, jak zařídím, aby si mě blonďáček všiml. S Miou mé plány probírat nebudu, protože teď jde o ni, ne o mě. Já s randěním problémy nemám. Přitom je tak hezká a s klukama komunikovat umí. Pokaždé najde téma na probrání i dokonalé odpovědi. Ovšem, jakmile s ní začne někdo vážně flirtovat, ztuhne, stáhne se a nikdo s ní nehne. Někdy je dokonce naštvaná, že potřebuju být neustále středem vesmíru a všichni si mě všímají. Alespoň mi to tak připadá. Jenže já se jenom ráda bavím! Co je na tom zlého? Tentokrát jí dám však prostor a nebudu na sebe upozorňovat, aby byla ona ta jediná. Přesto si blonďáčka musím nějak zaháčkovat. Jen se o něm před ní nezmíním.

Zbytek dne jsme strávily u potoka a při večerní procházce jsme kluky nikde nezahlédly. Situace začíná být horší, než jsem čekala.

BRIAN

úterý 13. srpna

„Půjdeme do kempu?“ zeptá se Matej, když sedíme v trávě na pasece a pozorujeme pasoucí se krávy.

„Souhlas. Bo jedna si mě právě vyhlídla a obávám se, že po mně vyjede,“ ozve se Jano.

„Buď rád, že aspoň někdo,“ směje se mu brácha.

„Blbe!“ odfrkne si a vstane. „Tak jdem?“ koukne na nás ostatní netrpělivě.

Postavíme se a zamíříme směrem ke kempu. Sám si připadám, jako bych kráčel do minového pole.

Už jsme skoro u hospody, když po cestě potkáme mou osobní minu. Zrovna jde se svou kámoškou a jakmile nás uvidí, krásně se usměje a pak se opět soustředí jen na mě. Dělám, že neexistuju. Jak jinak. Jsem z ní čím dál víc mimo a srdce mi začne bít jako splašené. Co se to, doprdele, děje? Promnu si obličej a snažím se vzpamatovat. Jsem zvyklej, že po mně holky jedou, ale tohle je úplně jinej level. Žádná se na mě nikdy nedívala stejně jako ona. K tomu přičtu její úsměv s ďolíčkama a jsem totálně v prdeli. Uf.

„Jsme pěkní sráči, kluci,“ přeruší mé myšlenky Dejv. „Celou dobu kecáme, jak ty dvě chceme vidět, a přitom nejsme schopní je ani oslovit. Takže příště žádný pitomý úsměvy a jde se rovnou na věc, jasný?“

„A co jim jako řekneš? Holky, půjdete s náma na zmrzlinku?“ předvádí Dejva Erik s o trošku víc pisklavým hlasem.

„Ne, ty blbe! Normálně je pozdravíme a začneme se s nima bavit! Za pár dní odjíždíme a tady Brian ani neví, jak se jeho největší fanynka na světě jmenuje.“

„Co to obracíš na mě?“ ohradím se. Co se do mě vůbec sere? Z ničeho nic jsem najednou podrážděnej jak prase.

„Klid, to byl vtip,“ vycítí okamžitě mou náladu a je mu jasný, že v pohodě nejsem. Kurva práce!

Když se vrátíme do tábora, vytratím se a jdu se projít. Musím si pročistit hlavu. Přece nemůžu být v hajzlu z holky, kterou ani neznám? V lese, poblíž tábora, se opřu o strom a hledím do země.

„Čau,“ uslyším Dejva kousek ode mě. Ani jsem nepostřehl, že přišel. „Musím s tebou mluvit.“

„Proč?“

„Protože tě něco žere a já netuším co! Vyklop to, Briane!“ Stoupne si přede mě a čeká na mou odpověď.

Zase si promnu obličej a přes prsty na něj kouknu. Myslí to vážně.

„Dobře,“ vzdám se. „Jsem mimo. Sám tomu nerozumím, jenže ta blondýnka...“ zkontroluju jeho reakci. Nehne ani brvou.

„Nějak se mi dostala pod kůži,“ dodám nakonec.

„Já to věděl!“ zvolá vítězně. „Je to přesně tvůj typ, co? Seš z ní hotovej!“

„Jo, asi jo,“ vydechnu a připadám si jak totální blbec.

„V čem je problém? Sbalit ji nebude tak těžký, vždyť po tobě jede jako blázen.“

„Se ti lehce řekne. Nedokážu se na ni ani podívat, aniž by mě to totálně nerozstřelilo. To se mi ještě nikdy nestalo.“

„No to mě poser!“ vytřeští na mě oči a začne se smát.

„Mně to moc vtipný nepřijde,“ podotknu sklesle.

Chvíli mě mlčky pozoruje a pak dodá: „Hele, nech to na nás. Seznámíme se s nima a pak se dáte nějak do řeči. To půjde samo. Ta holka je z tebe úplně hotová.“

„Dobře. Klukům ani slovo! Jasný?“

„Nejsem debil. Pojď, půjdeme se najíst a pak najdeme tu tvou krásku.“

Cestou do chaty mlčíme. Nejspíš je Dejv překvapenej stejně jako já. Právě jsem mu poprvý v životě přiznal, že jsem z nějaké holky úplně vyřízenej.

Po jídle jsme šli do hospody, ale holky jsme nikde nepotkali. Kdybychom aspoň věděli, kde bydlí. Prošli jsme se po kempu i kolem potoka, avšak bylo to marný. Snad zítra.

TAMY

Je to totálně v háji! Mega totálně v háji!!!

Převaluju se na posteli, zatímco Mia vedle mě spokojeně spí. Hlavou se mi stále dokola honí, co se dnes odehrálo. Má noční můra se stala skutečností a teď jen ležím a přemýšlím, co dál.

Dopoledne jsme je potkaly. Prošli kolem a usmáli se na nás. Zaměřila jsem se na svého blonďáčka, který se na nás sotva podíval, stejně jako minule. No paráda! To bude oříšek, pomyslela jsem si. Vypadá snad každý den líp a líp. Tentokrát si oblékl riflové, seprané, volnější džíny a opět černou mikinu s kapucí. Otočila jsem se za nimi a prohlédla si ho zezadu. Je fakt kus. Asi jsem zas přestala dýchat, páč mě Mia potáhla za ruku a řekla: „Nečum tak na ně.“ Vydechla jsem a zavřela pusu dřív, než mi ukápla slina.

„Ten malej je šikovnej, Mio. A jak se na tebe usmíval! To bude brnkačka,“ snažila jsem se rychle hodit pozornost na ni, aby si ničeho nevšimla.

„Vždyť si nás sotva všiml,“ ušklíbla se.

„Blbost, vždyť měl hubu od ucha k uchu, jenom cos kolem něj prošla.“

Mia se zastavila a chvíli na mě zírala. „Jestli myslíš toho s černými vlasy, tak ten se opravdu usmíval. Jenže mně se líbí ten druhej malej. Blonďák.“

Otočila jsem se zpět na kluky a v momentě ztuhla. Jak to, že jsem nepostřehla, že můj blonďáček je taky menší postavy? Sice o něco vyšší než její černovláska, ale mezi ostatními jsou oni dva nejmenší.

Neneneneneneeeeee. Sakra!

Pomalu jsem se k ní vrátila a zamumlala: „Dobrej vkus!“

Protože nic jiného ze mě v tu chvíli vypadnout nedokázalo.

Po zbytek dne jsem byla otrávená a neměla náladu na nic. Snažila jsem se nějak strávit novou, naprosto fantastickou informaci, kterou jsem se od Mii dozvěděla.

Musíš se dát dohromady! Opakovala jsem si pořád dokola. To zvládneš!

Jenomže můj... Ne. Její miláček se mi fakt dostal pod kůži. Neustále jsem na něj myslela a jeho nádherná tvář a oči mě pronásledovaly, ať jsem šla kamkoli, ať jsem dělala cokoli.

Jsem v tom až po uši.

Svou špatnou náladu jsem omlouvala tím, že mě bolí hlava nebo že jsem unavená.

Kdyby jen tušila.

Je mi z toho všeho na nic.

*****

středa 14. srpna

Ráno se probudím s pocitem, jako bych spala nanejvýš dvě hodiny. Celou noc jsem přemýšlela a došla k závěru, že i kdybychom se s nimi seznámily a on byl s Miou, musím to zvládnout. Až odjedeme, stejně ho už nikdy neuvidíme. Takže je to vlastně jedno a kvůli cizímu klukovi se hádat nebudeme. Nic jí neřeknu a uvidíme, jak se to celé vyvrbí.

Kapitola 6 - Seznamovačka

BRIAN

„Kluci, nezapomeňte večer nanosit dřevo, jasný?“ zavolá na nás Dejvův strejda, když odpoledne odcházíme opět směr kemp.

„Neboj, přijdeme včas,“ slíbí mu Dejv a vzápětí zaměří svou pozornost na mě. „Seš v pohodě?“

„Jo,“ odpovím, ale sám tomu nevěřím.

Celé ráno jsem se dával dohromady, abych nebyl nervózní. A teď to na mě zase jde. Promnu si spánky a soustředím se na kecy, které vedou kluci mezi sebou.

Objednáme si pití a posadíme se k jednomu stolu před hospodou.

„Jsme jak malý děcka s limonádkama,“ prohlásí zhnuseně Maťo.

„Nemusel jsi jezdit, když se ti to nelíbí. Něco jsme slíbili, ne?“ odpálkuje ho Dejv.

„Jedno pivo by snad nepoznal! Tak jako minule.“

„Neser, nebo ti seberu i tu limonádu!“ utrousí a otočí se od něj, aby dal najevo, že s ním dál debatovat nehodlá.

„Hele, už jdou,“ uslyším Jana a mnou projede svíravý pocit. Sakra!

„Ahoj,“ kývne jejich směrem Dejv a ostatní se k němu přidáme. Holky nám odpoví a zmizí v hospodě. Stačil jsem si ji rychle prohlédnout. Její bezchybnou postavu v upnutých světlých džínách obepínajících nádhernej, dobře tvarovanej zadeček. A prsa tak akorát. Jako by ji vystřihli z mejch tajnech snů a poslali sem na zem, aby mi pěkně pomotala palici. Což se jí moc dobře daří.

Holky se posadí k jinému stolu kousek od nás a něco si povídají. Sedí zády k nám, tak si užívám skvělý výhled na její nádherný, vlnitý vlasy, dlouhé až do půli zad.

„Jdeme za nimi,“ rozhodne Dejv. „Ne, že jim sežerete ty křupky,“ ukáže výhružně na Maťa a Jana.

„Seš debil, nebo co?“ brání se Jano.

„Znám svý lidi,“ probodne ho pohledem a já vyprsknu smíchy. Musím uznat, že oddreagovat mě dokáže dokonale. Jano zakroutí hlavou a poklepe si na čelo.

„Čau holky, můžeme si přisednout?“ zeptá se jich Dejv, když k nim dojdeme. Obě kývnou, takže se jim představí. Od blondýnky zjistíme, že se jmenuje Tamara, ale máme ji oslovovat Tamy. Dejv jí dá pusu na tvář a přesune se k druhé dívce Michaele s přezdívkou Mia.

Postupně se jim představujeme a já si určitě nenechám ujít příležitost ji políbit stejně jako Dejv. Přistoupím k ní a stačí, aby se lehce dotkla mé ruky a celý svět na chvíli zmizí. Pouze teplo, napětí a její drobná dlaň v té mojí. Dívá se mi přímo do očí se rty pootevřenými údivem. Trvá věčnost, než své překrásné karamelky přesune na mé rty a své si skousne. Jak to, že je najednou takové dusno? Doprdele práce. Usměju se a políbím ji na tvář. Je hebká a nádherně voní. Připadá mi, jako by poslední dílek skládačky konečně zapadl na své místo. Jsem z ní stejně hotovej, jako ona ze mě.

Silou vůle se odvrátím k její hezké kámošce. I přes její úsměv je jasný, že si mě ostražitě měří. V momentě si připadám, jako bych vniknul na cizí území, kde rozhodně nejsem vítanej. Jsem docela všímavej a můj šestý smysl zapíná radar. Nebo se mi to jen zdá, protože jsem z Tamy ještě pořád mimo?

Než si v hlavě stihnu všechno srovnat, kluci už postupně zabírají místa kolem holek. Rychle si ujmu jedno, zrovna naproti Mie, která mě tiše sleduje.

„Proč?“

TAMY

Table of Contents

Kapitola 1 – Tak to vyklop!

Kapitola 2 – Velehory čekají

Kapitola 3 – Jsme na místě

Kapitola 4 – Dovolená

Kapitola 5 – Kdyby jen tušila

Kapitola 6 - Seznamovačka