Karolína Škachová

VŠECHNY NAŠE PÁDY

Edice PETUNKY

Huntířov, 2026

© Karolína Škachová, 2026

Vydalo v roce 2026 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

Web s e-shopem: https://www.petunky.cz/,

jako celkově 193. a 145. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

První vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Obálka: Hana Majerová, https://ahadesign.cz/

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88516-36-1 (epub)

ISBN 978-80-88516-37-8 (mobi)

Všem mým věrným čtenářům. Děkuji Vám za dosavadní podporu.

WARENŮV PÁD

Když jsem padal, nebolelo to, alespoň ne fyzicky.

Šlo o pouhý pocit, kdy mě objímaly stíny a táhly mě níž a níž. Tu bolest, o které se tak často mluví, jsem cítil hluboko v duši.

Už tehdy jsem věděl, že mě nikdo nechytí.

Byl jsem hodně malý, i tak si však z toho dne pamatuji úplně vše. Přesně tak, jak se to událo. Nejde na nic zapomenout.

Nejbolestivějším se stal tvrdý náraz. Snažil jsem se zabalit do bílých křídel, avšak ani ta mě již neochránila před bolestí.

Někdo mi pevně sevřel dlaň. Odvážil jsem se otevřít oči, ale mé tělo stále svírala bolest a duši úzkost. Nade mnou stála Elizabeth – má starší sestra. Ruku měla ledově chladnou. Dívala se mi přímo do očí a šeptala, že vše bude dobré.

Lhala. A já to poznal.

Posadil jsem se. Křídla mě bolela a těžko se mi dýchalo. I přes tmu všude kolem nás – nebo možná právě díky ní – jsem si všiml, že moje křídla měla stále bílou barvu. To se však padlým andělům nestává. Mohli jsme se snad stále nacházet v Nebi?

Ne... Křídla mých sester halila černočerná barva.

Až do našeho pádu jsem netušil, jak se svět může stát tichým a nicotným. Jako bychom s pádem ztratili kus nás samotných.

Kolem nás se rozprostíral neznámý svět. Kráčeli k nám lidé – muž a žena. Vypadali o něco starší než naši rodiče a všichni tři jsme věděli, o koho jde.

Na Zemi nás přivítali, jako bychom znázorňovali dar. Jako by netušili, že jsme spíše prokletí.

„Postaráme se o vás,“ sdělila nám žena s několika vráskami pod očima. Vypadala mile, neboť se jí na rtech vyjímal drobný úsměv.

Všechny tři nás odvedla do domu opodál. Šlo o malé stavení v lese. Sice vypadalo útulně, ani tak jsem však tu noc nespal.

Zůstala jen neutuchající bolest.

***

***

***