ZDENĚK BLAHŮŠEK

ŽIVOT JEŠTĚ NEKONČÍ

Edice PETUNKY

Huntířov, 2026

© Zdeněk Blahůšek, 2026

Vydalo v roce 2026 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web: https://www.petunky.cz/,

jako celkově 195. a 147. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

Druhé vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Hana Majerová

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88516-17-0 (epub)

ISBN 978-80-88516-18-7 (mobi)

DÍL I.

Prolog

Za svítání se Josífek probouzel. Hrábl na druhou stranu manželské postele, ale ruka mu sjela po chladivém polštáři do prázdna. Ta teplá paže s dlouhými prsty, která ho po čtyřicet let ráno něžně hladila a mohl ji začít líbat od prstů, dlaní k lokti, rameni, až k čekajícím ústům, tam nebyla. Hlavou mu projela šílená myšlenka: „K čemu je vlastně život bez milované bytosti?“

Přetáhl peřinu přes hlavu a zamotal se do ní jako do úkrytu, který ho měl aspoň na chvíli ochránit před nepřízní osudu. Ještě půlhodinu se schovával v teplém lůně přikrývky, než ho odbíjení hodin vyhnalo do nepřívětivého světa.

Umyl se, postavil vodu na čaj, vybral nejméně špinavý talíř, nakrájel máslo a chleba. Pustil si nahlas oživující hudbu stanice Oldies. Hlasité a dojímavé melodie známé z minulosti v něm probouzely hřejivé vzpomínky. Z knihovny, z poliček a ze stojánků na fotografie se na něj dívaly oči zemřelé Markétky.

Dojedl.

„Další špinavé nádobí,“ povzdechl si. „Taky bych měl vytřít podlahu, vyluxovat, vyprat a uklidit koupelnu. Musím si rovněž něco uvařit!“

Při mytí talířů a příborů si uvědomil, kolik je s domácností práce a starostí. Vnucující se program ho vůbec neinspiroval.

„Mańana!“ připravil si kávu a s doutníkem vypochodoval na terasu. Zapálil si a nadechl se voňavého kouře. Hned se cítil líp. Doutník je přítelem osamělých běžců, říkal Che Guevara. Meditoval a hledal námět na povídku. Chvíli přemýšlel, co je vlastně v jeho životě nejdůležitější. Nějaké peníze měl, syna a dceru zplodil, stromů zasázel mnoho, dům postavil a pár knížek taky vydal.

„Docela dobrá bilance,“ pomyslel si. „Mohl bych si žít v pohodě.“

Ale nemohl! Chyběla mu milující žena...

Smutně posedával. Aby se utěšil, vzpomínal na své lásky.

„Co tak o nich napsat knihu?“ zvažoval. Chvíli přemýšlel a usmyslel si, že začne od té první. „Byla šťastná nebo nešťastná?“ snažil se odpovědět si na otázku.

První láska

Josef se poprvé zamiloval už v šestnácti. S Anetou se seznámil v tanečních. Osvědčil se jako dobrý tanečník, a tak s ním ráda tančila. Když se protančili základním kurzem, často se vídali v pokračovačkách, na plesech a tanečních čajích. Líbila se mu.

Pozval ji do kina. Přišla na rande pozdě, musel na ni dlouho čekat. A tak to probíhalo stále. Už několikrát chtěl odejít, ale její nevšední krása a tmavé oči ho okouzlovaly, a tak váhal. Nakonec vždy vytrval, aby ji mohl chytit za ruku. Povídali si, smáli se, ale když se snažil přiblížit k jejím rtům, na rozdíl od jiných dívek uhnula. Vypadala nádherně a tajemně. Vznešeně se dívala jako vzdálená nedostupná byzantská ikona.

Josef randil i s jinými děvčaty, která mu dovolila daleko víc. Často se s nimi líbal v parku.

Zvláště Veroniku přitahoval: „Miluješ mne?“ ptala se ho pokaždé.

Nevěděl, co říct, ale nakonec vždy vykoktal: „Ano,“ a pokračoval v polibcích.

Večer si své zálety vyčítal a myslel na Anetu. Zdávalo se mu o ní.

„Proč je mi tak vzdálená? Miluje mne aspoň trochu?“ trápily ho bolestivé otázky. Když už dva týdny nepřišla na taneční čaje, začala Veronika vítězit. „Příští víkend jedou rodiče na Moravu, budu dva dny sama doma! Přijdeš?“ Taková nabídka se nedá odmítnout! Kdoví, kde a s kým Aneta běhá, snažil se ospravedlnit.

Ve středu Aneta telefonovala: „Zítra mám narozeniny. Nechceš si jít se mnou někam zatančit?“

Najednou se cítil štěstím bez sebe. Koupil jí k výročí skleněný náramek. Protančili večer a popili trochu vína. Měla však rodiči dovoleno být venku jen do jedenácti. Když ji doprovázel domů, dala mu opravdovou pusu a přidala ještě dvě další.

O víkendu navštívil Veroniku.

„Víš, já mám rád Anetu. Nemohu s tebou být!“

Pohladila ho. „To chápu,“ a dala se do pláče.

Josífek doufal, že přijdou další polibky, ale Anetina líbezná ústa zůstávala nedostupná a narozeniny slavila až za rok! Tančili, chodili do kina, divadla, a dokonce se spolu i učili k přijímacím pohovorům na vysokou školu. Chovala se k němu mile, ale jeho láskyplné sny zůstávaly stále nevyslyšené.

Znovu při tanci oslovil odmítnutou Veroniku.

„Jdi si za Anetou!“ odsekla. „Ta už má jiného frajera!“ pokračovala a zároveň ukazovala na přicházející pár, na vzrostlého hezkého muže atletické postavy držícího Anetu kolem ramen.

Když se na parketě políbili, Josef stál jak opařený a propadal se do beznaděje. Ani kamarádi ho nedokázali vzkřísit: „Co blbneš? Na světě běhá plno hezkých, možná i lepších holek!“

Ještě šel s kluky na pivo, ale beze slova zamlkle seděl. Vůbec nic ho nebavilo. Vstal a smutně se dovlekl domů.

Ani nevečeřel, zalezl do postele a otevřel knihu Simone de Beauvoir. Sartrova múza mu otevírala oči: „Muž nehledá v objetí ženy jen chvilkové a subjektivní potěšení. Chce dobýt, vzít si a vlastnit. Mít ženu znamená přemoci ji. Žena je pro něho nejvyšší odměnou, protože v cizí podobě, kterou si může přivlastnit v jejím těle, je zároveň jeho oslavou.“

Cítil, že se mění. Najednou chtěl dobývat, přemáhat, brát si i opouštět.

„Ženou do života muže vstupuje ideál, a čím by muž bez něj byl?“ četl dál: „Mnohý muž se zásluhou dívky stal géniem. Negativní vztahy k ženě nás mohou učinit nekonečnými. Kladné vztahy činí muže konečnými v nejvyšší míře.“

Osud mu nedopřál žít a milovat se s Anetou. Stát se konečným a prožívat klidný život. Co mu zbývalo?

NEGATIVNÍ VZTAHY SE ŽENAMI?!

V bojovné náladě se s kamarády vydal na ples. Zaujala ho hezká blondýnka

s vysoko vyčesanými vlasy. Jako skvělý tanečník se nemusel obávat prvního přiblížení.

„Smím prosit?“ zeptal se.

Na parketě ji pevně chytil v pase a přitiskl k sobě. Tvářila se překvapeně.

„Musíte mne tak mačkat?“

„Ano, musím! Taneční mistr Pavlík nás učí, že pevné držení partnerů je nejdůležitějším předpokladem dobře prováděného tance! A ten je jedním z nejlepších tanečních mistrů, dokonce tancuje i na mezinárodních soutěžích!“ vysvětloval. Stiskl ji ještě pevněji. Sotva mohla dýchat, ale podvolila se.

„Víte, nějak mně hned jde ten foxtrot líp,“ prohodila mezi skladbami a do Josífka se zavěsila. „Promiňte, šlápla jsem vám několikrát na nohu.“

„To nic, to se stává.“

Zadíval se do jejích krásně hnědých očí vyhlížejících ze záplavy světlých vlasů. „Nechcete? Budu vás učit tančit.“

„Ráda se něco naučím,“ pravila získaná jeho sebejistým vystupováním. Podala mu ruku.

„Já jsem Sylvie a co kdybychom si tykali?“

„Já jsem Josef.“ Obřadně jí políbil ruku, jako by zrovna vypadl ze Stendhalova románu. „Sylvie, dejte mně telefon, zavolám vám,“ požádal ji a odvedl ke gardedámám.

Aby si moc nemyslela, čekal týden, než jí zavolal. Domluvili se, že půjdou v neděli tančit. Líbila se mu. Učil ji tancovat. Bavilo ji to a zdokonalovala se rychle. Byla zvláštní. Když ji při tanci držel, cítil jemné chvění, které pronikalo do jeho těla. Chodili spolu už tři týdny a postupně se stávala, zvláště po sklence vína, přístupnější. Líbali se na parketě i cestou domů. Její polibky měly zvláštní, lákavou chuť. Přitahovaly ho víc a víc. Toužil ji dobýt, vzít si její tělo a ovládnout ji.

Zjišťoval, že to nebude snadné. V taneční kavárně se setkala s přáteli, pokukovala po jiných a tančila s nimi. Zkoušela jeho žárlivost a dávala mu najevo, že nevládne. Josef se nenechal rozhodit. Nedával své city najevo.

Bojoval s ní od první chvíle. Sice ho zaplavila polibky plnými vášně, ale statečně vzdorovala. Bála se sama sebe, aby nepodlehla příliš brzy. Zval ji k sobě do bytu, když rodiče odjeli na výlet, ale stále odolávala. Až jednou se zeptala: „Máš mne rád?“

„Ano, miluji tě!“ nezaváhal a brány očekávání se prolomily. Rozvášněná mu roztrhla tričko. Svršky létaly, až se spojili úplně nazí. Josífek ještě nic takového nezažil. Rozkoš ho zcela omámila. Šeptal jí ta nejkrásnější slůvka, která znal. Mezi nimi mu uklouzlo i „Aneto!“.

Okamžitě se vymrštila z gauče a začala se oblékat.

„Mizero! Ani si nepamatuješ jména svých dívek?“ Hodila po něm botu. Vůbec netušila, že před chvílí PŘIŠEL O PANICTVÍ! Hodila po něm další botu a rozplakala se. Když se konečně trochu uklidnila, zeptala se: „Kdo je Aneta?“ „Víš, moje tanečnice, hezky tančila, ale nikdy jsem s ní nic neměl!“

„To ti mám věřit? Ty donchuane!“

Ale co mohla dělat? Už byla jeho! Konejšil ji slůvky: „Miluji jen tebe.“ Hladil ji po těle, až ho znovu přijala.

Na příští schůzku přišla se třemi kamarády.

„To jsou známí kluci. Taky si rádi zatančí. Nevadí ti to?“

Josef zkoprněl, ale rychle chytil druhý dech.

„Proč by mně to mělo vadit?“ prohodil jakoby nic.

Celý večer řádila s kamarády na parketě, s Richardem se dokonce při pomalých skladbách několikrát políbila. Josífek seděl jako tvrdé y, ale svou žárlivost ani zamilovanost nedával najevo. Tančil s ní jen dvakrát. Když ji doprovázel domů, znovu ji ujišťoval, že s Anetou nikdy nespal.

„Promiň, jsem žárlivá. Zavolám ti, až mě to přejde!“ prohodila.

Uběhly dva týdny a telefon stále mlčel. Josef byl každý den víc zamilovaný. Za dva dny a noci přečetl Stendhalův román „Červený a černý“, plný milostných scén. Děj mu pomáhal pronikat do hloubky lidských citů a vášní. Učil se rychle. Slečna de la Mole mu připomínala Sylvii.

Trápil se. Mrzel ho hloupě vyřčený spontánní výrok. Snažil se Sylvii zavolat, ale nebrala to. Vášeň se mu dostávala víc a víc pod kůži. Už nemohl vydržet a večer se vypravil za ní. V jejich vilce už bylo všude zhasnuto. Sylviino okno v prvním patře vypadalo pootevřené. Sundal si boty, vylezl po hromosvodu a dostal se oknem až k její posteli. Ještě nespala. Zaskočenou a neschopnou slova ji objal. Vůbec se nebránila a po chvíli se divoce milovali. Prožili nezapomenutelnou noc. Usnuli znavení až k ránu.

Probudily je až hlasy zvenčí.

„Podívej, tady u hromosvodu leží něčí boty. Docela nové!“

Teprve teď rodičům došlo, že dcera má návštěvu. Vrátili se do kuchyně a dohadovali se, co udělat.

„To přece není možné, aby za ní lezli nápadníci po hromosvodu. Vyhoď ho!“ rozčilovala se matka. Otec přemýšlel.

„Musí Sylvii milovat. A ona jeho asi taky. Pozvi ho na snídani, ať to máme pod kontrolou! Třeba se něco dozvíme,“ moudře zhodnotil situaci.

Nakonec vše dopadlo dobře. Rodiče věděli, že dceru jim zneuctil sympatický vysokoškolák. Sylvie začínala Josífkovi věřit, že ji miluje. Ten se těšil z úspěchu. Jen mu vrtalo v hlavě, kdo je Richard, ke kterému se tiskla na parketu.

Josef i Sylvie byli oba vášniví a žárliví. Naprosto nevhodná kombinace pro život. Jejich vztah připomínal spíše bouři v přístavu než přístav v bouři. Zamilovali se, stále připraveni jeden druhému vzdorovat. Žádný nechtěl prohrát!

Do Josefova života se zamotala neovladatelná touha a sužovala ho. V Sylviině těle spatřoval zaslouženou odměnu, ale nechtěl obětovat svou svobodu vášni, která ho zachvátila. Sylvie mu váhání oplácela a ocitla se v pasti nevěry. Ta představovala jedinou konkrétní podobou svobody, jakou mohla na sebe vzít! Odpoledne se vrátila od Richarda. Flirtovala s ním, ale myslela při tom na Josefa...

Dva roky upadali znovu a znovu do nejistoty, vášnivě se objímali a žárlivě obviňovali, byli si nevěrní, odcházeli a znovu se vraceli. Trápili jeden druhého, až na práh úplného vyčerpání a sebezničení!

Rozešli se. Oba získali zpět svou svobodu. Josef ale nevěděl, co si s ní počít. Stále hledal odpovědi na dotírající otázky. V mysli se mu zahnízdil výrok mudrce: „Člověk může mít to, co chce, ale nemůže chtít to, co chce!“

„Budu někdy chtít to, co chci?“ Nedokázal si odpovědět! Aby prohlédl, zapsal si několik přednášek na Filosofické fakultě UK, především o existencionalismu a psychologii.

U stolu na obědě v menze hezká studentka zrovna citovala výroky filosofa Nietzscheho. Pamatovala si jich spoustu. Byla výřečná a půvabná ve svém zaujetí. Spolužáci ji obdivovali a rádi poslouchali.

Když ji za několik dní v menze znovu spatřil, zeptal se: „Mohu si k vám přisednout?“ Souhlasila.

„Já jsem Sofie,“ představila se a hned mu začala tykat.

„Já jsem Josef a ta vaše přednáška o Nietzschem z minulého týdne se mně velmi líbila.“

Zjevně potěšená se na něj hezky usmála a dala se do vyprávění historek o Hegelovi. „Víš, je to zajímavé, ale já nestuduji filosofii. Jen jsem si pro doplnění vzdělání externě zapsal pár přednášek,“ vysvětloval.

„Jasně, chceš najít kámen mudrců!“ poškádlila ho. „A tykej mi, jestli chceš!“

„Vůbec se neodvažuji, vždyť ty jsi moudrost sama, už podle jména,“ zalichotil jí. „No dobře, Sofie, jen u Nietzscheho jsi vynechala výrok: Když jdeš k ženám, vezmi si bič! Nebo tak nějak?“

Jednalo se o jediný citát, který od známého filosofa znal. Byla bystrá! Nakukovala mu do tašky.

„No, a kde ten bič máš?“ zajíkala se smíchy.

„Přece říkal: Když jdeš k ženám! A tady jsou samé studentky, některé možná ještě panny?“ zažertoval.

Zarazila se, chvíli mlčela, pak se oba rozesmáli.

„Víš co, povznesme se nad banalitu našeho konání, abychom mohli pochopit smysl života, jenž tkví v jeho dynamičnosti, a pojďme se projít po nábřeží. A můžeme zajít U Rudolfina na jedno!“

V hospodě seděla zahloubaná, jako by něco řešila. Nakonec se zeptala: „A od jakého filosofa tvůj citát je?“

„No přece ode mne!“ pousmál se a napil se bělostné pěny plzeňského dříve, než spadne. Dopila malé pivo. Dala Josífkovi polibek na tvář a spěchala na fakultu. „Tak zase někdy v menze!“ zavolala.

Našli v sobě zalíbení. Téměř vždy, když se potkali v menze nebo na fakultě, šli se projít nebo si někam sednout. Byla k nezastavení. Vyprávěla mu příběhy ze života filosofů, známých spisovatelů i básníků. Josef si vedle ní připadal hloupý a nevzdělaný. Naštěstí zjistil, že ústa nemá pouze na mluvení a pojídání. Stejně jak náruživě rozdávala vědomosti, dělala to i s polibky. S příchodem jara často zašli do Seminářské zahrady, na Petřín nebo Střelecký ostrov. Povídali si a tiskli se k sobě.

Už kvetly třešně a noci začínaly být příjemné. Dohodli se, že o víkendu zajedou na Karlštejn. Znaveni prohlídkou hradu se uchýlili na vyhlídkovou terasu jedné z četných restaurací. Něco pojedli, popili a pustili se do filosofických diskuzí a půtek mezi odlišnými názory muže a ženy. Josef vytáhl moudrosti Simone de Beauvoir z knihy Druhé pohlaví. Sofie hned věděla, o co se jedná.

„Jaké vlastně milování je?“ zatoužila. Byla panna!

„To víš, že ano!“