Citát na straně 83 je z fejetonu Ericha Kästnera
Schůzka umělců,

který vyšel 26. dubna 1928 v Neue Leipziger Zeitung

Přeložila Olga Kolečková

Jan Steinbach
Mir dir für immer – Max Schmeling und Anny Ondra

© Aufbau Verlage GmbH & Co. KG, Berlin 2024
(Published with Aufbau Taschenbuch; »Aufbau Taschenbuch«
is a trademark of Aufbau Verlage GmbH & Co. KG)

Translation © 2026 by Olga Kolečková

ISBN 978-80-249-5624-4

1. část

1930–1933

MAX

Kapitola 1

Mezi New Yorkem a Bremerhavenem

Červenec 1930

Měl by překypovat štěstím. Byl to nejvyšší cíl, jakého boxer může dosáhnout – titul mistra světa v těžké váze, šampiona planety. Jeho největší sen se stal skutečností. Na mezinárodním sportovním kolbišti neexistovala zářivější meta, žádného jiného sportovce veřejnost tak nezbožňovala. Ale teď, když to dokázal, vnímal vítězství jako porážku. Ani týdny po zápase neměl ještě chuť oslavovat. Místo toho se musel každý den nutit, aby vstal, fungoval a nepropadal malomyslnosti.

O to víc ho potěšilo, když jeho pobyt v New Yorku skončil a mohl konečně nastoupit na loď, která ho měla odvézt zpět do Německa. Bremen, nejmodernější zaoceánský parník na světě, poháněný obrovskými kotlovými systémy a stroji, brázdil vzdouvající se Atlantik a vytrvale směřoval vstříc starému kontinentu.

Na palubě měl spoustu času na přemýšlení, takže mu jeho radost z návratu do vlasti brzy začaly kalit obavy, jak ho po tom všem, co se stalo, v Německu přijmou.

Mistrovství světa. Nejdřív se všechno jevilo tak slibně. Po celé týdny se nikde nemluvilo o ničem jiném než o zápase Maxe Schmelinga s Jackem Sharkeym. Na titulních stránkách newyorských novin se už ani nedaly najít jiné titulky. Dokonce i zprávy o ničivé světové hospodářské krizi se musely spokojit se zadními stranami. Souboj mezi giganty těžké váhy zastínil vše ostatní.

Schmelingův tréninkový kemp se dennodenně ocital v obležení reportérů, stejně jako tábor jeho soupeře Jacka Sharkeyho, a každá poznámka, kterou pronesli, nebo nesouhlasný výraz na tváři některého z nich, jehož si novináři povšimli, se objevily v tisku spolu s dohady o jejich významu. Spekulovalo se o tom, jaké strategie se pro duel plánují a kdo by díky nim mohl získat rozhodující výhodu.

V den souboje byl celý New York na nohou. Na stadion Yankee se vešlo osmdesát tisíc diváků a vstupenky se vyprodaly během několika minut. Na Maxe čekal vřící kotel, takže když vstoupil do ringu, stál uprostřed povykujícího rozpáleného davu.

Obhájce titulu Jack Sharkey, který se od začátku pustil do zápasu s plnou vervou, po tři kola zasypával německého boxera ranami. Ten se po celou dobu pouze snažil odrážet údery, přičemž se sám zmohl jen na několik – překvapivě silných – protiútoků. Ve čtvrtém kole Max uvěřil, že má šanci. Přísahal by, že na tom cholerikovi v ringu, jak se Sharkeymu říkalo, vidí první známky únavy. Počítal, že čím déle vydrží v ringu, tím větší má šanci získat nakonec převahu svou vytrvalostí a houževnatostí, kterými ve světě boxu proslul. Viděl reálnou šanci na ovládnutí situace.

Ale těsně před gongem na konci čtvrtého kola se všechno změnilo. Žádná strategie ho na to nemohla připravit. Rozdivočelý Sharkey mu z ničeho nic zasadil úder pod pás. Max si pak již téměř nevzpomínal, co se dělo dál. Okamžitě šel k zemi. Bojoval se závratí a bezvědomím, byl odpočítáván a marně se snažil vstát, až ho konečně vysvobodil gong.

Všechno se odehrávalo jako v mlze. Pamatoval si, že ho někdo chytil a zatáhl do rohu. Davy ječely a zuřily. Viděl Joea, svého manažera, který se odněkud vynořil a chrlil na něj slova jako vodopád. Zaregistroval, jak svolávají rozhodčí, a ti se pak radí. Po chvíli ringový hlasatel do mikrofonu oznámil: „Jack Sharkey diskvalifikován. Vítěz a nový mistr světa je Max Schmeling!“ Nemohl uvěřit vlastním uším. Na stadionu se rozpoutalo peklo. Aréna hučela, na tribunách nastal chaos, ozývaly se protesty, křik, zavládl zuřivý zmatek. Zdálo se, že se diváci proměnili v jeden organismus, divokou šelmu, která může kdykoli skočit do boxerského ringu a všechny pohltit. A Maxe, sotva při vědomí, odnesli jeho asistenti do šatny, kde mu nějakou dobu trvalo, než si uvědomil, co se právě stalo. Je novým mistrem světa v těžké váze.

Když teď stál na parníku Bremen u zábradlí, hluboce ponořený v myšlenkách, s očima upřenýma na rozhoupané moře, ozval se za ním rozjařený hlas.

„No, Maxi? Ještě pořád rozmrzelý?“

Byl to Joe Jacobs, jeho manažer, který k němu v dobré náladě přistoupil. Spiklenecky na Maxe zamrkal, s obligátním doutníkem visícím mu z koutku úst a se šikmo nasazeným kloboukem, jímž budil trochu přidrzlý dojem. Zasmušilý výraz jeho klienta ho zjevně příliš neznepokojoval.

„Nechutně jsi zbohatnul. A je z tebe právoplatný mistr světa. Jsou horší věci, řekl bych.“

„Víš dobře, že tím to pro mě neskončilo,“ zavrčel Max zachmuřeně. „Neměl jsem ten titul přijmout. To by bylo správné rozhodnutí.“

„Tak už toho nech. Taková jsou zkrátka pravidla. Jsi mistr světa. To ti nemůže nikdo upřít.“

„Pěkný mistr světa. První v historii, který vyhrál diskvalifikací.“ Něco takového se v boxu ještě nikdy předtím nestalo. „Tenhle zápas nemá žádnou cenu, ať si říkáš, co chceš.“

Joe s velkým gestem vytáhl z úst doutník, který nikdy nekouřil, ale vždycky jen žvýkal, aniž si ho zapálil, a špičkou ukázal na Maxe.

„Jsi mistr světa,“ prohlásil. „A to je to, co tu zůstane. O ostatním nepřemýšlej.“

„Ne, zůstane jen to, že ten zápas za nic nestál. To sám dobře víš.“

Když se Max v šatně stadionu Yankee zase vzpamatoval, rozhodl se, že titul nepřijme. To je prostě slušnost, tvrdil. Tak vypadá sportovní chování. Ale všichni kolem do něj hučeli jako pominutí, aby ho ujistili o opaku. Trenér, manažer, pomocný personál. Nedělej to, přemlouvali ho. Ten titul vezmi. Získal jsi ho právem. Stále ještě omráčený soupeřovým úderem se nechal přesvědčit. Přestože mu pocit říkal, že se rozhodl špatně.

„Ještě pořád bych mohl titul vrátit.“

„Nesmysl. Řeknu ti, co uděláš. Holt jim všem ukážeš, že si ho zasloužíš. Získáš právo nazývat se mistrem světa. A to v každém zápase, který odteď přijde. Všem předvedeš, že ti ten titul nepatří pro nic za nic. Velký Max Schmeling, černý Hulán od Rýna, spíš bůh než smrtelník. Dokážeš lidem, že jsi šampion. A pak už nikdo nebude mluvit o zápase s Sharkeym.“

Max zavrtěl hlavou. Černý Hulán od Rýna – tuhle přezdívku mu Joe dal pro americké publikum. Reklamní trik, který na druhé straně oceánu dobře fungoval. Že je z Hamburku, a ne od Rýna, nebylo pro Joea tak důležité.

„Navíc,“ dodal manažer, „jsi teď bohatý muž, na to nezapomínej. To se nesmí podceňovat. Částka za výhru je astronomická.“

„Jo, a málem jsme ji nedostali,“ neodpustil si Max dodat. „Newyorská boxerská komise vítězství pořád ještě neuznala.“

„Donutil jsem je zaplatit,“ poznamenal Joe pobaveně. „Nezahrávejte si s Joem Jacobsem, říkám pořád. V přepočtu asi sedm set padesát tisíc říšských marek, ne? Za jediný zápas. To není špatné.“

Joe ho objal kolem ramen, teatrálně žvýkal nezapálený doutník a ukazoval k nebi, jako by tam běžel film o zápase na stadionu Yankee.

„Osmdesát tisíc lidí. Nejdražší lístky na černém trhu. Dav bouřil. Čiré šílenství. A kdo všechno tam byl! Třeba jen z tvých krajanů – Marlene Dietrichová, Josef von Sternberg, Ernst Lubitsch… Mohl ses seznámit s Dietrichovou, představ si to.“

„Tu dávno znám,“ bránil se Max. Byl jí představen před půl rokem v Románské kavárně u Gedächtniskirche, Pamětního kostela císaře Viléma, když ještě hrála v jednom divadle na Ku’dammu. Než se přes noc stala světovou celebritou.

„Tak tos ji mohl představit mně,“ rozhořčoval se Joe. „Byl bych se jí nabídl. Mně by neodolala. Ne, kdybych rozehrál svůj šarm. Znáš přece Joea Jacobse. Nepromarní jedinou příležitost.“

Max si nemohl pomoct a rozesmál se. A očividně to bylo přesně to, čeho chtěl manažer dosáhnout, protože na něj s vřelým úsměvem zamžoural.

„Ty jim to ještě ukážeš, Maxi! Jestli si někdo zasloužil stát se mistrem světa, seš to ty.“

„Vzdávám se,“ zasmál se. „Vyhrál jsi.“

Na palubě za nimi se ozval hlas. „Myslím, že slovo vzdát se není ve tvém slovníku. Aspoň to pokaždé tvrdíš.“

Stál tam Machon, jeho trenér, v košili, tvídovém saku a pumpkách, elegantní jako vždy. Machon ho na celé cestě doprovázel. S nikým jiným nestrávil Max v posledních letech víc času než s ním. Machon měl pravdu. Max skutečně často říkal, že pro něj tohle slovo neexistuje.

„Dokud se neobjeví Joe,“ dodal boxer se smíchem. „Pak si ho znovu připomenu.“

„No jo, proti Joeovi nemá nikdo šanci,“ popíchl Maxova manažera Machon a z legrace se po něm ohnal srolovanými novinami. Joe Jacobs okamžitě zaujal boxerské postavení a s doutníkem pevně sevřeným mezi zuby zvedl pěsti, jako by se chtěl utkat se dvěma profesionálními boxery najednou. Max se řehtal, dokud si nevšiml, že Machon drží v ruce výtisk Weltbühne.

„Další noviny? Z Německa?“ ušklíbl se Max.

Trenér se tvářil rozpačitě. Max hned věděl, co to znamená. Nejen americké noviny psaly kousavě a rozhořčeně o způsobu, jakým vyhrál titul. Domácí tisk ho nazval mistrem světa vleže, protože ho úder pod pás srazil k zemi.

„Weltbühne,“ ukázal Max na složené noviny. „Je tam něco o mně?“

„Ach, nic důležitého. A koho to zajímá.“

„Tak mi to ukaž.“

Machon vypadal, že by radši hodil noviny přes zábradlí, než aby je dal příteli, ale nakonec mu je neochotně podal. Max je otevřel a listoval v nich, hledal článek o zápase na stadionu Yankee.

„Není to poprvé, kdy si z tebe střílejí,“ poznamenal Machon. „Víš, jak to chodí. Pak přijde vítězství a všichni pisálci tě zase oslavují.“

Článek tam byl. Konečně vítěz, zněl titulek. Kritizoval celonárodní nadšení, které Max Schmeling zápasem vyvolal. Zachovejte si poslední kousek zdravého rozumu, pokud vás o něj Adolf Hitler nepřipravil, stálo v úvodu. Na zápas je prý potřeba se dívat bez emocí, protože při střízlivém pohledu je tohle vítězství všechno, jen ne slavné, i když německé. Všimněme si podivné nesrovnalosti, že poražený odešel po svých, zatímco vítěze, kterému se ve všech čtyřech kolech nedařilo, museli napůl v bezvědomí odnést na nosítkách. Článek podepsal Carl von Ossietzky. Bolelo to. Max s ním nedávno na jedné recepci prohodil pár slov. Byl to zásadový autor, ne nějaký pseudonovinář z bulvárního plátku, kam vítr, tam plášť. Jeho touha po návratu do Německa se vytrácela. Co ho tam čeká – neslavného vítěze ze stadionu Yankee?

Měl jsem titul vrátit, vyčítal si.

„Ach, co on o tom ví?“ Zlehčoval kritiku Machon. „Je snad boxer? No, vidíš.“

„No tak, chlapi,“ přerušil jejich debatu Joe. „Půjdeme se najíst. Je nejvyšší čas. Kromě toho je na lodi spousta lidí, kteří by tě mohli zajímat.“

Max ho odbyl mávnutím ruky. Při předchozích cestách mezi Amerikou a Německem se na zaoceánských lodích rád bavil s jinými prominenty, kteří také potřebovali zabít čas. Na téhle plavbě však po společnosti příliš netoužil.

„Myslím to vážně,“ začal Joe. „Nevěřil bys, koho jsem viděl…“

„To je mi jedno,“ přerušil ho Max. „Nechám si něco přinést do kajuty. Jděte se najíst beze mě.“

Oba přátelé se ho snažili přesvědčit, ale věděli, že bude lepší nechat jej v klidu, když chce. A tak odešli a Max zůstal stát sám u zábradlí. Díval se na moře a nasával kořenitý mořský vzduch.

Chtěl se soustředit na to dobré, co ho v Německu čeká. Po návratu do Berlína se staví nejdřív v baru Roxy – jako vždycky, když se odněkud po delší době vrátí. Pak zajde do zakouřené hospody Aenne Maenzové, nejslavnější hostinské ve městě, na vejce s hořčicí a karbanátky, a možná taky ještě do Románské kavárny. Tam všude potká přátele, v kteroukoli denní hodinu či den v týdnu. Členové Společnosti, jak si říkali, pestré skupiny malířů, spisovatelů, sběratelů umění, tanečnic, závodníků a herců, kteří se scházeli v kavárnách a barech na západě města. Velká rodina propojená světly reflektorů, přičemž nezáleželo na tom, zda o přízeň publika bojovali jako dramatici nebo automobiloví závodníci. Všichni patřili k zábavnímu průmyslu a pro Maxe, jehož jevištěm byl boxerský ring ve Sportovním paláci, představovali armádu cirkusáků držících při sobě jako jeden tým.

Věděl, že v baru Roxy nazývaném Stanice pohřešovaných, protože jenom tam bylo možné potkat kamarády, kteří se nedali najít nikde jinde, se mu dostane vřelého přijetí. Ať si tisk plká, co chce. 

To ho trochu uklidňovalo, když pomyslel na ponížení, jež ho čeká v očích německé veřejnosti.

Nemohl si však zastírat, že i v Roxy cítil ve vzduchu jakýsi mihotavý neklid. Hyperinflace nebyla zdaleka minulostí a opět se nad nimi vznášela hospodářská krize. Ulice a parky se zaplnily houfy nezaměstnaných. Všude bylo vidět strádání a důvěra v politiku se dávno vytratila. V Roxy se hovořilo o blížícím se zlomu. A jakkoli se těšil na setkání se Společností, tyhle neradostné perspektivy mu dělaly starost.

V jednom měl však Machon pravdu. Není z těch, kteří se vzdávají. Bez ohledu na to, co mu budoucnost v Německu přinese, bude bojovat a nenechá se zlomit. Stejně jako vždycky.

ANNY

KAPITOLA 2

Berlín-Westend

Červenec 1930

Anny Ondráková vdechovala voňavý letní vzduch. Z balkonu bytu se jí nabízel úchvatný výhled na zeleň nově upraveného areálu Sachsenplatz, mistrovského díla městské zahradní architektury. Park, který napodoboval braniborskou přírodní krajinu, se táhl s mnoha borovicemi, duby a jezerem v níže položené části až k Rüdersdorfské vápencové skále a kobercům divokých květin dotvářejícím iluzi. Milovala tento pohled a božský mír, který park vyzařoval.

Byt, do něhož se teprve nedávno nastěhovala, i jinak přesně odpovídal jejím představám. Velkorysá dispozice novostavby splňovala požadavky vyšší společenské třídy, stála nedaleko centra, a přesto v idylickém zeleném prostředí, zdánlivě daleko od ruchu velkoměsta. Zdejší klid ovšem klamal stejně jako braniborská divočina, protože na Kurfürstendammu se spoustou kin a živou atmosférou kolem Gedächtniskirche to bylo, co by kamenem dohodil. V podstatě si neuměla představit příjemnější chvíli nebýt křiku, který už delší chvíli útočil na její nervy.

„Co se to tam venku děje?“ zoufal si za ní v bytě její přítel a obchodní partner Karel, sedící se štosem scénářů na lenošce. „Copak to dítě nemá matku?“

Anny vyšla na balkon a shlédla dolů. V poschodí pod ní vystrčili ven kočárek s kojencem, který si mohl vykřičet plíce. V jeho blízkosti Anny neviděla nikoho, kdo by ho utišil.

„Mohla by to dítě aspoň nechat vyřvat uvnitř bytu,“ mínil Karel zmučeně. „Pak by nás snad z toho nerozbolely uši.“

Anny ustoupila, zavřela balkonové dveře a otočila mosaznou západku. Pláč byl tišší, skoro neslyšitelný. Škoda vlahého letního vzduchu, který nemůže proudit dovnitř, ale aspoň si ušetří nervy.

„Půjdu dolů a upozorním je, že ruší,“ nadhodil Karel.

„Nech to být, Karle. Nechci mít v domě nepříjemnosti.“

„Ty taky žádné nepříjemnosti neděláš. Ty dělá ona, protože se nestará o své dítě.“

„Počkej. Dáš si ještě kávu?“ Popošla k servírovacímu vozíku, který tam služebná přistrčila. „A koukej, máme madlenky. Náš cukrář dělá naprosto skvělé. Máš chuť?“

Odváděcí manévr zafungoval. Podala mu šálek z průsvitného porcelánu, nalila kávu a položila kousek pečiva na podšálek. Zhltnul madlenku a okamžitě se znovu ponořil do scénáře rozloženého na klíně. Nový materiál k prostudování. Od té doby, kdy založili vlastní firmu – Ondra-Lamač-Film GmbH – a konečně přestali být závislí na sponzorech, jim nabídky scénářů přerůstaly přes hlavu. Nikoho by předtím ani nenapadlo, že budou mít takový úspěch.

„Viděla jsi už tohle?“ zeptal se a ukázal na otevřený rukopis. „Směs operety a komedie. Přesně pro nás.“

„Ještě ne. Vůbec nestíhám číst.“

„Tak si to poslechni.“ Naklonil se k ní s nadšeným pohledem. „Jde o mladou ženu, drzou a nezávislou, a ta zamotá hlavu jednomu muži, který se právě rozvádí…“

„Rozvádí?“

„No ano, je to úžasně delikátní. Pak se tam objeví teta, po níž má dědit, ale ta si nepřeje, aby se rozvedl, a vyhrožuje mu, že ho vydědí. Hezký zmatek, který má potenciál. Měli bychom se do toho rovnou pustit.“

Anny se usmála. Věděla už, co Karel míní tím potenciálem. Těšil se, že dá do filmu spoustu scén se vším, co společnost považuje za pobuřující. Vtipně provokovat, to ho bavilo. Jako malého kluka, který se strašně těší, až odpálí dělbuchy.

„Nemáš teď náhodou spoustu práce se svou vojenskou veselohrou?“ připomenula mu. „Máš vůbec čas zabývat se novými scénáři?“

Tenhle druh humoru – to nebylo nic pro ni. To si raději udělala občas nějaký svůj projekt. Nebo si zahrála ve filmech jiných režisérů. Takže se občas vydali vlastními, oddělenými cestami. I když to pro Karla nebylo snadné, zvykl si, že Anny má svou hlavu a že k sobě nejsou přilepení jako dva listy papíru, jak tomu bylo na začátku jejich kariéry v Praze.

„Ale jo, no,“ zamručel nepřítomně se scénářem v ruce. „Ale tady to, Anny – papoušek tetičky umře a všichni myslí, že je mrtvá teta. A chtějí dědit! Skvělé!“ Listoval divoce stránkami. „A tady je scéna s pohřbíváním… Co takhle, kdyby někdo omylem vypustil rajský plyn, víš, ten chechtací, a všichni smuteční hosté by se chtě nechtě málem potrhali smíchy. Řehtali by se a potáceli se kolem rakve. Totální chaos. Co tomu říkáš, Anny?“

Hlasitě se rozesmála. „Myslím, že je to úžasné!“

Takové absurdní nápady pro něj byly typické, trocha cirkusu, trocha anarchie, a to celé okořeněné pěveckými vložkami a artistickými výkony. Získali si tím Čechy i – kdo by to byl řekl? – Němce, kteří od nich chtěli jeden film za druhým a nemohli se jich nabažit.

„Nechápu ale,“ zavrtěla hlavou, „jak můžeš v tuhle chvíli vůbec přemýšlet o nových filmech.“ Překvapeně vzhlédl. „O čem jiném bych měl přemýšlet?“

„Neděláš si starosti s premiérou, která bude příští týden?“

„Myslíš náš první zvukový film?“

„Samozřejmě. To není maličkost.“

Filmovým světem otřásla technologická novinka. Mluvilo se o nové éře a nikdo nevěděl, zda hvězdy němého filmu bez zvuku a zpěvu nezapadnou. „Jak si můžeš být tak jistý, že budeme mít stejný úspěch jako s němými filmy?“ vrtěla hlavou. „Na tom závisí všechno.“ Ukázala na scénář na jeho klíně. „Také to, jestli vůbec můžeme začít pracovat na nových projektech.“

„Sensace,“ vyslovil jakoby pro sebe název jejich prvního zvukového filmu a při myšlence na nápady, které do něj vložil, se zasněně usmíval. Žena kleptomanka, jež přivede manžela na mizinu. Dívka, která se snaží zahrát skladbu na rozpadajícím se klavíru. Rvačka mezi ženami – dost drsná, a ne moc dámská. To vše zcela podle jeho gusta.

Samozřejmě že premiéra nebyla v jeho očích problém. Byl hráč, ne účetní. A i kdyby film opět spolkl všechny peníze, vždycky může v nejnutnějším případě znovu zastavit matčiny šperky. S tím už měli za ta léta dost zkušeností.

Nejdříve tím na Anny udělal dojem. Bonviván s velkými ambicemi, který ví jen málo o tom, jak vypadá každodenní šedivý život. I když ve skutečnosti nebyl nijak zvlášť přitažlivý. Trochu moc bledý, maličko baculatý a čelo měl příliš vysoké. Teď ho viděla jinýma očima. Zůstali s Karlem přáteli a obchodními partnery i potom, kdy se láska vytratila, a Anny si tohoto přátelství velmi vážila. „Mám ze Sensace zkrátka dobrý pocit,“ svěřil se jí. „S premiérou si nedělej starosti.“

„Ale ten film přece rozhodne, jestli přechod na zvukový film zvládneme. Nebo si myslíš, že němý film bude pokračovat jako samostatný žánr dál, jak mnoho lidí tvrdí? Protože jen ten představuje skutečné umění?“

„Ne, tomu nevěřím,“ prohlásil rozhodně. „Němý film je mrtvý. Jakmile se zvuk stane běžně používanou technikou, němý film skončí. Na to bych si vsadil.“

To ovšem jen zvýšilo Annyiny obavy před premiérou.

„Nedělej si starosti, Anny. Nestaneš se obětí zvukového filmu, o tom jsem přesvědčený,“ ujistil ji stejně pevně. „Tvůj hlas obstojí. Není pisklavý, nemáš dialekt, žádný problém. Přechod na mluvený film zvládneš.“

„Jen doufám, že budeš mít pravdu, Karle.“

Vstal a hodil scénář na lenošku.

„Přečti si to. Rád bych slyšel tvůj názor.“

Přistoupil k balkonovým dveřím a opatrně je otevřel. Křik dítěte utichl.

„Myslím, že vzduch je čistý.“

Vyšel ven a nasál vůni léta.

„Máš to tady opravdu hezké, Anny. I když na můj vkus trochu ospalé.“

„Tvůj byt na Kurfürstendammu taky není špatný. A na ulici se toho tady děje až až.“

„To je pravda.“ Zasmál se. „Kdo by to byl řekl, když jsme před dvěma lety přijeli do Berlína, co? V Praze jsme byli slavní, to ano. Ale tady nás vůbec nikdo neznal. A teď jsme bohatí, Anny.“

„Často vzpomínám na penzion u zoologické zahrady, kde jsem na začátku bydlela. V noci mi do pokoje svítila kinoreklama. Byl tam strašný hluk, skoro se nedalo spát.“

„Jen si to představ, teď z billboardů září tvoje jméno.“

Skromně pokrčila rameny. Věděla sama, jak je teď v Německu slavná, a mondénní prostředí čtvrti Westend, vyhledávané umělci a intelektuály, se k tomuto jejímu postavení perfektně hodilo. Ale nic z toho pro ni ve skutečnosti nebylo důležité. Oceňovala hlavně to, že tady našla klid a pohodu.

Karel si zřejmě uvědomil, co se jí honí hlavou.

„Ale stejně se divím, že ti tu není smutno,“ poznamenal. „Už ses seznámila s Ringelnatzem? S tím básníkem? Bydlí přece nad tebou, ne?“

„Zdravíme se, jestli máš na mysli tohle.“

„Ach Anny, nemůžeš se pořád takhle schovávat. Vím, že nesnášíš humbuk, který kolem tebe je. Recepce a plesy. Ale stejně. Musíš si někdy vyrazit a něco zažít. Poznat lidi. Toužíš přece po…“ Odmlčel se… po lásce. Soudě podle jeho soucitného pohledu, právě tohle chtěl říct. Koneckonců uměl být empatický, její Karel. Od té doby, co přestali být pár, ale stali se přáteli a obchodními partnery, si dělal s jejími pocity mnohem větší starosti než dřív.

„Vím, že máš ráda domácí prostředí,“ pokračoval. „Přeješ si být tam, kde můžeš být sama sebou. Ale… jak se chceš takhle s někým seznámit? S někým, s kým můžeš plánovat budoucnost?“

Vyslovil to opatrně a nejistě, jako by nechtěl překročit dané hranice. Všeobecně se však vědělo, že je často sama, zatímco on se potácí od jedné milostné aférky k druhé. Momentálně to byla mladá herečka, jejíž jméno zapomněla a která pravděpodobně doufala, že jí vztah pomůže v kariéře. K Anny se již donesly podobné klepy.

„Kdo říká, že se chci s někým seznámit?“ opáčila poté vyzývavě.

„Má drahá, to si přece přeje každý. Ty žiješ jen pro svou práci a pak se stáhneš do ústraní. Musíš se zase zamilovat.“

„Zamilovat se? Bez toho se obejdu.“

„Proč? Kdo se něčeho takového vzdá?“

„Co by potom bylo s mou kariérou? Lidé nechtějí, aby měla filmová diva manžela a děti.“

„Ach, takový románek nemusí hned proniknout na veřejnost. Bulvár si vůbec nevšimne, co se děje v tvém soukromí. Můžeš jednoduše…“

Dál se nedostal. V tu chvíli se dítě pod nimi rozplakalo. Tak prima, pomyslela si Anny s úlevou, tím je téma uzavřené. Pak šla znovu zavřít dveře na balkon. Při tom si všimla, že před sousedním domem stojí stěhovací auto. Karel, sledující její pohled, ho viděl také. Objevili se dělníci a vlekli po chodníku klavír.

„Nebydlí tam ta starší paní?“ zeptal se. „Vypadá to, že se stěhuje. Věděla jsi to?“

„Ne.“ Odstrčila ho stranou a zavřela dveře, aby byli pláče ušetřeni. „Uvidíme, kdo se nastěhuje vedle. Snad to nebude nikdo hlučný.“

Nešťastné dítě pod nimi se tak rozječelo, že ani zavřené dveře nepomáhaly.

„Ať se nastěhuje kdokoli,“ ušklíbl se Karel, jako by ho bolel zub, „těžko to může být horší, že?“

Anny se dívala, jak klavír mizí na korbě nákladního auta. Vždycky může být ještě hůř, pomyslela si v návalu melancholie, ale mlčela, protože věděla, že by se jí Karel jen vysmál. Ať už se jejím novým sousedem stane kdokoli, nebude to nikdo, kdo by zahnal její samotu. Toho musí najít jinde.

S povzdechem se obrátila na přítele: „Tak mi tedy dej ten scénář. Podívám se na něj.“

MAX

KAPITOLA 3

Chvíli poté, co v malém letadle přistál po letu z Bremerhavenu na letišti Berlín Tempelhof, procházel Max ještě v kabátě a klobouku závorou baru a napjatě se rozhlížel, které známé obličeje spatří.

Nejprve si však všiml neznámého mladého muže, který se poblíž vchodu žertem hádal s jiným chlapíkem a výhružně zvedal pěst.

„Dej si pozor, co říkáš,“ zvolal mladík, „jinak tě trefím pod pás a staneš se mistrem světa!“

Následoval výbuch smíchu, a když se vtipálek otočil, aby viděl, kdo slyšel jeho báječný vtip – díval se přímo do tváře Maxovi.

Chlapec samozřejmě okamžitě poznal, kdo před ním stojí, a měl tu slušnost, že se začervenal a zahanbeně sklopil zrak. Ale kdoví, pomyslel si Max, jestli to byla opravdu slušnost, a ne spíš strach z jeho zjevu. Ne nadarmo mu Joe Jacobs dal přezdívku černý Hulán od Rýna. Se svými téměř sto devadesáti centimetry, širokánskými rameny a černými vlasy možná budil respekt, zvlášť když měl na sobě oblek na míru a v drahé elegantní látce se rýsovaly jeho svaly.

Hoch zmizel mezi přáteli, načež se Max rozhodl ho ignorovat. Přesto ho to otrávilo. Právě v Roxy by očekával jiné přijetí. Bar navíc dnes večer vůbec nesplňoval to, co slibovala jeho přezdívka Stanice pohřešovaných. Nespatřil téměř žádné známé tváře, natož dobré přátele. A když se pak zadíval na novinový stojan, protože se těšil, jak se uvelebí v křesle s večerníkem, uvědomil si při pohledu na titulky, že se tisk v Německu stále ještě nepřiklonil na jeho stranu. Tón, který nasadil ve Weltbühne Ossietzky, zněl ve všech novinách. Max Schmeling, mistr světa na lopatkách. Skvělý vtip. Většina novin byla plná karikatur a satiry, jako by se všichni dohodli, že se stane jejich kořistí. Na jeho obranu se ozvalo jen několik hlasů.

Už se mu nechtělo sedět v Roxy, a tak se vydal dál. V Románské kavárně uviděl stát u výčepního pultu Bertolta Brechta, jednoho z největších fanoušků boxu mezi berlínskými intelektuály. A navíc společně s jeho blízkým přítelem Paulem Samsonem-Körnerem, bývalým německým šampionem a někdejším Maxovým vzorem. Nevěřil, že by se ti dva přidali k chóru posměváčků, kdyby ho viděli. Určitě ne Samson-Körner, který dobře věděl, jak prchavá je přízeň publika. Naopak, srdečně by mu pogratulovali a měli pro něj pár dobrých slov. Ale Max přesto neměl na takový rozhovor náladu.

Rozhodl se zastavit se raději ve vinárně Schwanneckes, exkluzivní restauraci na Rankestrasse s biedermeierovským nábytkem, látkovými tapetami a těžkými závěsy, kde se scházely berlínské divadelní osobnosti. Jakmile vstoupil do zakouřeného lokálu, který hučel hlasitými rozhovory vínem rozjařených hostů, byl zasypán gratulacemi, protože také zdejší návštěvníci znali vzestupy a pády ve světle reflektorů. Potřásl si s bezpočtem rukou a nechal se poplácávat po zádech, jako by byl hvězdným vítězem. Přesto však všichni přítomní věděli, co se na stadionu Yankee stalo. A čím déle seděl obklopený sboristkami a divadelníky, kteří se při svém veselém debatování očividně snažili trapnému tématu vyhnout, tím jasněji si uvědomoval, že chce být nějakou dobu sám.

Stejně se musel přestěhovat, protože v jeho současném bytě nebylo k hnutí. Mohl využít čas a postarat se o to.

Po několika málo dnech našel, co hledal, ve čtvrti Neu-Westend, na velkoryse rozlehlém předměstí se spoustou stromů, které vyrostly u výpadovek za náměstím Říšského kancléře – Reichskanzlerplatz. Slyšel o starší ženě, která odchází z bytu v parku Sachsenplatz, a okamžitě využil příležitosti. A tak v čase, kdy se kolem Gedächtniskirche neustále něco dělo, lidé pospíchali na večírky a bujaře se bavili, organizoval stěhování.

Jedním z prvních, kdo dorazil na Sachsenplatz, aby zkolaudoval Maxův nový příbytek, byl jeho přítel a trenér Machon. V pumpkách a čepici s kšiltem procházel po parketách ve vzoru rybí kosti prázdnými místnostmi, kde jeho kroky ještě vyvolávaly ozvěnu, rozhlížel se, uznale přikyvoval, a nakonec přešel k oknu, odkud měl nádherný výhled na parkový areál s jeho obrovskou zelenou plochou.

„Pověz, Maxi, nebydlí tady vedle slavná Anny Ondráková?“ zeptal se a pohledem bloudil po parku. Jeho hlas prozrazoval, že tuto okolnost považuje za nesmírně zajímavou. V místě žilo mnoho známých osobností. Ondráková však byla první, na koho se zeptal. Ještě tohle! pomyslel si Max a trochu podrážděně poznamenal: „Ach ta!“

„Copak ty ji znáš osobně?“

„Ji ne, ale její dítě. A to mi opravdu leze na nervy, to ti teda povím.“

Max otevřel dveře na balkon a naslouchal. Chtěl trenérovi předvést, jaký křik musí často snášet, ale dnes byl výjimečně klid.

„Jaké dítě?“ zeptal se překvapeně Machon.

„Ten vřískot je opravdu nesnesitelný. A je ho slyšet skoro pořád. Na jejím balkoně stále stojí kočárek. Věř, že i ten nejklidnější muž by se z toho zbláznil.“

Machon se se svraštělým čelem podíval na sousední dům, ale ani Ondráková, ani kočárek tam nebyly. Jako by litoval, že nemůže spatřit její dítě na vlastní oči.

Dole na chodníku stál sousedčin zářivě modrý cadillac. S livrejovaným řidičem, který měl očividně zálibu v leštění blatníků, se již seznámil. Když Max přijel se svou zablácenou lancií, vrhal na něj stejné pohledy, jaké kdysi jako kluk z chudinské čtvrti sklízel od Hamburčanů kvůli ošuntělým šatům. Nejen Maxův vůz, ale ani péče o něj nemohly s cadillakem Ondrákové soutěžit.

V prvním okamžiku chtěl Machonovi říct, že je diva doma, když její automobil stojí před domem, ale rozmyslel si to.

„Ale ty tady nejsi, abys mluvil o Ondrákové, že?“ změnil Max téma.

„To víš, že ne. Především chci vědět, jak to vypadá s tvým tříslem. Byls přece v nemocnici v Moabitu.“

Machon se usadil na holé pohovce, jediném kusu nábytku v salonu, vytáhl z náprsní kapsy saka doutník a opracoval špičku ořezávačem. „Co říká profesor Baetzner?“ chtěl vědět, když si zapálil a vyfoukl oblak dýmu. „Podíval se na to přece, že?“

„To jo,“ potvrdil Max, „ten úder pod pás dal tříslu dost zabrat.“

„A to znamená co?“

„Musím se šetřit a přizpůsobit tomu trénink.“

„Takže máš úřední potvrzení.“

Max pomalu přikývl. Sám věděl, co to znamená.

Především důkaz, že šlo o úder pod pás. Tím byla Sharkeyho diskvalifikace legitimní.

„Prokazuje, že jsem mistr světa.“

„Pokud lékařské potvrzení může sloužit jako důkaz,“ uvažoval Machon. „Lidi v takovém případě často rádi spekulují o čachrech s doktory. To víš.“

„Pro mě za mě ať si to zkontrolují třeba všichni lékaři na světě,“ vyštěkl Max. „Já jsem si to přece nevymyslel.“

„To je jasné,“ mávl rukou Machon.

Potvrzení bylo důležité hlavně z jiného důvodu. Smlouva, kterou Max podepsal v Americe, stanovovala, že musí titul obhájit ještě v tomto roce. Další velký souboj nemůže se zraněním vydržet. To je zcela nemožné.

„S tím osvědčením můžeme snad zápas odložit,“ mínil Machon. „Jinak bys musel za několik měsíců bojovat o titul znovu.“

Max si potřeboval odpočinout. Kdyby nebyl zdravý, neměl by šanci. A to proti nikomu.

„Tohle se jim v New Yorku vůbec nebude líbit,“ zavrtěl hlavou. „Tím si udělám spoustu nepřátel.“

„Já vím. A v Americe tak jako tak netouží po mistru světa ze zahraničí. Jsi příliš daleko a nemají nad tebou dostatečnou kontrolu.“

„A když teď odložím obhajobu titulu na příští rok pomocí papíru, jejich obavy se tím jen potvrdí.“

„Je tam Joe Jacobs,“ připomenul mu Machon. „Ten se o to už postará. A z tvého titulu vytluče, co se dá. Víš přece, že tohle umí. Příští rok tě bude znát každý. A uvítají s jásotem tebe, a ne tvého soupeře, ať nastoupí kdokoliv. Měl bys počkat. Pokud půjdeš do ringu teď, je nebezpečí, že prohraješ, příliš vysoké.“

A jeho titulu mistra světa by se chechtali již úplně všichni. Navždycky by se blamoval. Je to zapeklitá situace.

„Musíme o tom popřemýšlet,“ uvažoval. „A probrat to s Joem. Protože jak mám vědět, jestli v New Yorku v příštích měsících…“

Větu nedokončil. Dítě venku spustilo ohlušující řev. Machon sebou leknutím trhnul. Udiveně se podíval směrem k balkonu.

„Už chápeš, co jsem měl na mysli?“ komentoval Max situaci a vstal, aby zavřel balkonové dveře. „Krásné pozdravy od Ondrákové.“

Podíval se na hodinky a povzdychl si.

„Už nemám čas,“ konstatoval. „Musíme to téma dokončit příště. Mám schůzku.“

„Schůzku? Snad s nějakou dámou?“

„Ne s nějakou. S Olgou.“

„S Čechovovou,“ zvolal Machon nadšeně. „Teda musím říct, Maxi, ty taky nenecháš jednu sukni na pokoji, co?“

„Nesmysl. Jsme jen dobří přátelé.“

„Jen přátelé?“ Těžko si uměl představit, že by muž chtěl být pro proslulou filmovou divu pouhým přítelem. „Tvoje přátele bych chtěl mít.“

„Však je přece máš,“ smál se Max. „Když budeš chtít, můžeš vždycky jít se mnou. Ale teď spěchám, tak pojď.“

Machon uhasil doutník o parapet. Ještě jednou se jakoby mimochodem podíval směrem k balkonu, ale Max poznal, jak je z Ondrákové kvůli pláči jejího dítěte rozčarovaný.

„Nebudu si brát tenhle vyhazov osobně,“ usmál se. „A jestli chceš, odvezu tě do města autem. Co máš s Čechovovou v plánu?“

„Jdeme do kina.“

Od dob své herecké práce, kdy se s Olgou Čechovovou seznámil jako s filmovou partnerkou, si zvykli společně chodit na filmy a pak o nich diskutovat v kavárně.

„Na co jdete?“ zeptal se Machon.

„Olga si vybrala nějaký film. Ani nevím, o čem je.“

Když se podíval oknem, viděl, že na balkon vyšla služebná a chlácholí plačící dítě. No konečně.

„Tak já už tě nebudu zdržovat,“ prohlásil Machon. „Divu nesmíš nechat čekat.“

Max si oblékl svoje přiléhavé sako, k němuž nosil podle současné módy široké kalhoty, nasadil si plstěný klobouk a rychle se zkontroloval v zrcadle.

„Dobrého kamaráda taky ne,“ zasmál se a vyšli z bytu.

MAX

KAPITOLA 4

Požádal Machona, aby ho vysadil na rohu Kurfürstendammu. Byl nádherný letní den, a tak se rozhodl dojít posledních pár metrů pěšky. Na chodníku pod korunami stromů rozvířilo slunce tanec stínů, tramvaj projíždějící kolem zacinkala a na domech s ozdobnými štuky se v letním vánku třepotaly úzké markýzy.

Před kavárnou Schilling zahlédl Olgu sedět pod slunečníkem u koktejlového stolku. V letních šatech šitých na míru s přiléhavým páskem, nápadným kloboukem se závojem a peřím a s cigaretou v ruce vypadala jako dokonalá diva. Nikoho by nenapadlo, že je možné, aby byla také naprosto spolehlivým parťákem.

Film, ve kterém se seznámili, se jmenoval Láska v ringu. Byl to jeho herecký debut a vyklubalo se z toho docela zajímavé dobrodružství. Hrál boxera, který se stal hvězdou, a podle lidí z branže si vedl docela obstojně. I když noviny se sportovci před kamerou spíš vysmívaly, vůbec ho to nezajímalo. Práce se mu moc líbila a kdykoli by ji dělal znovu.

Když si večer přisedl k Olze, všichni se kradmo rozhlíželi, nepochybně hlavně kvůli ní, velké Čechovové, kterou samozřejmě každý znal. Ovšem lidé tady na Kurfürstendammu se považovali za příliš kultivované, než aby veřejně přiznali, že vzali na vědomí přítomnost divy. Snažili se tedy tvářit nevšímavě a jen potají se občas podívali koutkem oka stranou.

„Myslí si, že jsi můj milenec,“ utrousila potutelně. „Mohli bychom být nejslavnější pár v zemi, to doufám víš.“

Zasmál se. „Spíš si myslím, že je zajímá, kdo je ten neznámý herec, kterého sponzoruje velká Čechovová.“

„Jako bys byl tak neznámý,“ namítla. „Pokud chceš prodat noviny, stačí na titulní stranu napsat velkými písmeny Max Schmeling.“

„No, nejsem si jistý, jestli se tady lidi zajímají o bulvární plátky.“ Rozhlédl se po letní terase. „Ve vyšší společnosti je box stále považovaný za sport pro nižší vrstvy.“

„No, to je jedno. Tak tě ale znají z Lásky v ringu,“ připomenula mu koketně. „A poznají tě hlavně podle tvého hlubokého temného hlasu.“

Tomu se musel Max nahlas zasmát, protože režisér, který ho chtěl ve filmu bezpodmínečně mít, sliboval, že půjde jen o němý film, a proto to pro Maxe nebude tak těžké. Po zahájení natáčení však padlo rozhodnutí, že se přece jen udělá zvukový film, a ten od něj vyžadoval mnohem víc. A jako by to nestačilo, na konci měl dokonce zazpívat šlágr Srdce boxera.

„Myslíš díky mému pěveckému výkonu?“ zažertoval. „To by po mně spíš házeli zkažená vejce, kdyby mě znali kvůli tomu.“

„Tak už s tím přestaň. Nebylo to tak hrozné.“

„Pokud katastrofa není nic hrozného, pak s tebou tedy souhlasím.“

„Kurt z toho udělal slušnou písničku.“

„Lidem se ta píseň opravdu líbí, všude je to slyším říkat,“ trvala na svém. „A mně se taky líbí.“

„Ty pasáže, kde zpívá Kurt, jsou dobré, to je pravda,“ připustil Max.

„No když si to přeješ…“