Přeložila Jana Milotová

DOVE

Copyright ©Paisley Hope, 2026

First published as Dove in 2026 by Evermore, an imprint of Cornerstone. Cornerstone is part of the Penguin Random House group of companies.

No part of this book may be used or reproduced in any manner for the purpose of training artificial intelligence technologies or systems. This work is reserved from text and data mining (Article 4(3) Directive (EU) 2019/790).

Cover art and design © @whiskeygingergoods

Translation © Jana Milotová, 2026

ISBN 978-80-249-5923-8

Vaše spřízněná duše nemusí být rytíř v lesklé zbroji. Může být pokrytý tetováním, oblečený v černé kůži a milovat vás od prvního okamžiku, kdy vás přitiskne ke zdi a rukou vám obejme hrdlo.

Slovníček klubové hantýrky

MK: Motorkářský klub

Klubové záležitosti: Nelegální, ale i legální činnosti, které jsou pro klub prospěšné

Motorkářská vesta: Kožená vesta nebo bunda s klubovým znakem

Přítulka: Dívka, která se pohybuje v okolí klubu, často nabízející sex nebo pomoc v naději, že se stane přítelkyní člena klubu

Stará: Manželka nebo vážná přítelkyně člena klubu

Nášivky: Nášivky připevněné na zadní část motocyklu s vyobrazením znaku klubu

Přetáhnutí členů: Jeden motorkářský klub převezme jiný

Lolitka: Hodná holka, víla, princezna

Lama: Pozér, na kterého klub pohlíží s opovržením, někdo, komu chybí motorkářský rozum

Kodex: Pravidla, kterými se členové klubu řídí

Kaple: Místnost, ve které klub pořádá svoje denní/týdenní schůzky

Služba: Schůzka, na které se diskutuje o záležitostech klubu

Prezident: Nejvyšší úroveň moci: šéf, který řídí záležitosti klubu

VP: Viceprezident

Vymahač: Dohlíží na to, aby byla dodržována pravidla klubu, chrání bratry v sedle, brání reputaci klubu a pomáhá při řešení konfliktů

Seržant: Seržant, ochránce prezidenta, jeho pravá ruka

Zelenáč: Učeň klubu; obvykle nosí nášivku s nápisem „zelenáč“ po dobu jednoho roku, aby prokázal svoji loajalitu prostřednictvím služby, důvěry a řady opravdu mizerných úkolů, které nikdo jiný nechce dělat

Sraz: Setkání motorkářů, obvykle pro zábavu, ale obecně se zde také řeší záležitosti klubů

Playlist Dove

1. „Way Down We Go“ – KALEO

2. „Fortunate Son“ – Creedence Clearwater Revival

3. „Kashmir“ – Led Zeppelin

4. „Dreams“ – Fleetwood Mac

5. „Pour Some Sugar On Me“ – Def Leppard

6. „Back Door“ – KALEO

7. „Barracuda“ – Heart

8. „Deuces Are Wild“ – Aerosmith

9. „More Than a Feeling“ – Boston

10. „Take Me To Church“ – Hozier

11. „Feeling Whitney“ – Post Malone

12. „Where Did You Sleep Last Night“ – Nirvana

13. „Howlin’ For You“ – The Black Keys

14. „Hunger Strike“ – Temple of the Dog

UPOZORNĚNÍ K OBSAHU

Tato kniha patří do série románů o motorkářském klubu a obsahuje temnější prvky. Je určena pro osoby starší osmnácti let. Než budete pokračovat, přečtěte si prosím následující varování:

Text obsahuje popis násilí (jak se dá očekávat v životě motorkářského gangu) včetně, ale nejen: mučení, násilí se zbraněmi, vražd, diskuzí o sexuálním napadení šestnáctileté dívky (nic popisného – zmínka o minulé události). Také v ní najdete zmínky o užívání alkoholu a drog, diskuze o životě v armádě a traumatické vzpomínky na boj.

Sexuální spouštěče nejsou uvedeny v úplném seznamu, aby nebyly prozrazeny zápletky a klíčové momenty, ale mají temnější povahu. Zahrnují mimo jiné: krev, hry s dechem a noži, anální sex, rituální sex, konsensuální neodsouhlasený sex a sexuální ponižování.

PROLOG

Sean

Čas upravit kompas

„Dnes uděláš první krok k tomu, aby ses stal mužem, Seane.“ Otec mě chytne za zátylek a poplácá mě zakrvácenou rukou. Zvedá se mu hrudník. Shlédnu na muže na podlaze a potlačím vztek. Ten muž se nás pokusil okrást a ublížil mé matce. Teď už ji odsud odvádí tetička Theresa. Máma má na obličeji krvavý hadr. Switch a Ray, VP a prezident mého otce, stojí hned za námi. Neměl bych tu být. Je mi teprve patnáct let, ale když jsem slyšel, jak máma volá tátu, musel jsem se ujistit, že je v pořádku.

„Nebudu tu věčně. Jednoho dne po mně zdědíš zodpovědnost za tuto rodinu a budeš muset chránit sebe i svou matku. Je na čase, synu.“ Podívám se na něj, nejistý a vystrašený. Ale to mu nikdy nepřiznám.

„Na co?“ Zlomí se mi hlas, ale potlačím strach. Nemá smysl se bát. Na výsledku to nic nezmění.

„Je čas upravit kompas.“ Poplácá mě po hrudi a s rukou kolem mých ramen mě dovede blíž k tělu na podlaze. Muž ležící přede mnou sotva dýchá.

„Víš, synku, morálka existuje jen v lidské mysli.“

„C-co tím myslíš?“ zeptám se se srdcem bušícím v uších.

„Jen ty se můžeš rozhodnout, co je skutečně morální a co ne. Pokud dojdeš k názoru, že svět je bez tvého nepřítele lepším místem, pak věřím, že ti byl postaven do cesty z nějakého důvodu. Je na tobě, aby ses rozhodl, co dál. Na nikom jiném. V tomto případě,“ – kývne na muže na podlaze – „bych řekl, že je na tobě, abys ho dorazil. Pro tvou matku a pro klub. Ale rozhodnout se musíš sám.“

Jeho slova ve mně vyvolají nepopsatelný pocit strachu a vzrušení. Znám svého otce – když mi něco poručí, není o čem diskutovat. Takže se ani nesnažím vymyslet, jak se z toho vyvléknout. Místo toho se začnu soustředit a pokusím se vymyslet nejúčinnější způsob, jak splnit úkol. Nemůžu tomu hajzlovi rozbít lebku o podlahu a nemůžu mu zlomit vaz. Toho by si otec nevážil. Musím použít pěsti. Jen tak mu prokážu svou sílu.

„Použij pěsti,“ poručí, jako by mi četl myšlenky.

Nadechnu se a soustředím se na mužovu tvář. Vzpomenu si, jak mě mí strýcové učili bojovat. Znám tlakové body, kam ho udeřit, a vím, co ho zabije nejrychleji. Přijmu svůj osud, padnu na kolena, potlačím každý kousek strachu, jejž cítím, a vnořím se do svého paměťového paláce. Do části mozku, která řeší mé problémy. Do části, jež mi pomáhá, když musím něco vyhodnotit.

Rychle spočítám svou tělesnou hmotnost a sílu potřebnou k úderu přímo do jeho spánku. V jeho zuboženém stavu bych to měl zvládnout pěti údery nebo méně. Pokud do nich dám všechno, co mám.

„Do toho, Seane,“ povzbuzuje mě zezadu otec. Vyhrnu si rukávy až k loktům, dvakrát rovnoměrně na každé straně, a zhluboka se nadechnu. Představím si mámu poté, co jí omlátil obličej o betonovou zeď. Nemůžu otce zklamat. Zavřu oči, v duchu stále počítám správný úhel. Nakonec udeřím. Mám dojem, že jsem vykřikl, ale stále pokračuju v úderech. Znovu a znovu. Praštím ho celkem devětkrát, až mám rozbité a zakrvácené klouby.

Poté se ve mně najednou vzbudí vztek smíchaný s nutkáním, které nedokážu potlačit. Pokračuju v ranách. Nevím, jak dlouho to trvá, ale vím, že nepřestanu, dokud mě otec neodtáhne. Bráním se jeho sevření a zmítám se v něm. Musím se ujistit, že jsem splnil úkol a dokončil práci.

„Je mrtvý, synku,“ řekne můj táta a vytrhne mě z jakéhosi zamlženého stavu. Uvolním se a zamrkám, aby neviděl, že pláču. Po chvíli mě pustí. Jaký srab pláče? Je mi patnáct, kurva.

Když se zadívám na své zakrvácené ruce a pak zpátky na tvář toho muže, vím, že má táta pravdu. Zaškrtnu si v hlavě pomyslnou kolonku a zhluboka se nadechnu, protože mě pochválí slovy „hodný kluk“. Obejme mě silnou paží. „Tvůj morální kompas bude odteď jiný. Stále je neporušený, ale změnil se.“

„Jak?“ popotáhnu a odolám nutkání ohlédnout se na muže, jehož jsem právě zabil.

„No, pořád ti bude pomáhat se orientovat, ale už nikdy nebude ukazovat pravý sever. Odteď bude tvá cesta jiná než cesta člověka, který nikdy nikoho nezabil. To bude tvá pravda. A je naprosto akceptovatelná, pokud víš, proč jsi mu vzal život. Pokud víš, že to bylo oprávněné. A to bylo.“

Přikývnu. Jsem na sebe pyšný a připadám si silnější. Cítím se jako on. Otec mi stiskne rameno a políbí mě na temeno hlavy.

„Vedl sis dobře. Zabití nemusí být hned napoprvé dokonalé, synku. Je tu prostor pro zlepšení… Ale teď se jdi umýt…“

Pozměněný kompas je kousek mého otce, na nějž jsem vzpomínal každý den, v poušti i na ulicích.

To, co jsem viděl a udělal, by většinu lidí vyděsilo, ale já ničeho nelituju. Nepřemýšlím o svých rozhodnutích poté, co je učiním, ani se neohlížím zpět. Čas nelze změnit a nikdy se nezastaví. Jsem to já, kdo musí na konci svého života na této zemi žít podle své pravdy. Pravdy, jež mi neustále běží hlavou, protože nikdy nepřestávám přemýšlet.

V mladém věku mi přisuzovali nadání, dokonce genialitu. Mohl jsem být epidemiologem, studovat na MIT a stát se astrofyzikem nebo vyvíjet technologie, o nichž se NASA ani nesnilo. To ale nikdy nebyla má budoucnost, a to hned ze dvou důvodů: zaprvé, nedokážu se řídit pravidly jiných lidí. Zadruhé, do svých pětadvacátých narozenin už jsem zabil tolik lidí, že mi bylo jasné, že se nikdy nevejdu do škatulky normální společnosti. Nosím v sobě vzpomínku na každého člověka, jehož jsem zabil. Pamatuju si, jak se každému z nich rozšířily zorničky a jak se naplnily strachem, zatímco z nich vyprchával poslední záblesk života.

Tyto vzpomínky a dvojí standardy jsou součástí mé pravdy. Ve válce je smrt ospravedlněna bojem za mou zemi. Společnost mi říká, že bych na tato úmrtí měl být hrdý, a nazývá mě hrdinou. Proboha, za tato úmrtí mi dávají i medaile.

Ale životy, jež beru na ulicích, v jiné válce – ty mi vynášejí odlišný titul.

Psanec. Zločinec. Monstrum.

Dvojí metr spočívá v tom, že smrt je povolena pouze tehdy, když vám ji odsouhlasí bohatý muž za stolem. Muž, který se nemůže dočkat, až si poměří péro s ptáky svých nepřátel.

A co smrt, kterou jsem způsobil hajzlovi, jenž chtěl ublížit ženě, která se jednoho dne bezpochyby stane mou manželkou? Nelegální. Bohužel pro toho hajzla, zabíjet za svou zemi a zabíjet na ulicích je pro mě stejné a nestydím se to přiznat.

Zabitím tohoto muže jen přidám další tělo na hromadu jiných a další záznam do nekonečné smyčky ve své hlavě. Neztratím kvůli tomu ani minutu spánku.

Co nejrychleji projedu ulicemi mezi klubovnou a jejím domem a představuju si všechny způsoby, jakými ho budu mučit. Chci, aby zaplatil za to, že si myslel, že se k ní může byť jen přiblížit. Vzpomenu si, jak zněl její hlas, když jsem zvedl telefon… byl tlumený, vzdálený a vystrašený. Netušil jsem, co se děje, dokud jsem nezaslechl nějakého muže. A potom už jsem věděl všechno.

Za pár vteřin dojedu na motorce k jejím dveřím a tiše vejdu do domu. Zaslechnu ho, ještě než ho spatřím. V žilách mi vře krev. Vytáhnu z pouzdra na boku zbraň a zamířím na neznámého muže, připravený na cokoli a naprosto soustředěný.

„Máš její oči…“ ucedí chlap chraplavým hlasem. „Je to jako vidět nějakýho zasranýho ducha…“

Na pouhou vteřinu zaregistruju, jak ona tiše vzlyká a prosí. Zeptá se: „Proč? Jak jsi mě našel?“ Pak mi dojde, kam ji v jejím stoletém domě zavlekl.

Natrénoval jsem, jak zůstat nepozorován. Mám to v krvi, takže mě neslyší přicházet. I kdyby mě slyšel, adrenalin, jenž mi proudí v žilách při pohledu na ni, přitlačenou ke zdi obývacího pokoje, mi dodá sílu deseti mužů. Chlap, co ji drží, zbytečně zabírá místo na Zemi. Nemůžu se dočkat, až spálím jeho vestu. „Prosím, jen mě vyslechni…“ Jeho vysoké, hubené tělo se tiskne k tomu jejímu, což ve mně vyvolá chuť roztrhat ho na kusy. Už ji připravil o tolik.

Myslím, že ho slyším mumlat něco jako: „Hledáš odpovědi a já ti je dám, kurva…“

Pak se mi před očima objeví známá mlha a převládne ve mně monstrum.

Odložím si zbraň na bok a trhnu mu hlavou dozadu. Vrazím mu pěst do obličeje a s ohlušujícím prasknutím mu okamžitě zlomím nos. Pevně mu sevřu silný krk, než stačí vyslovit další slovo nebo jí jen zkřivit jediný vlásek na hlavě. Vytáhnu ho ven zadními dveřmi, protože nechci, aby se na její podlahu dostala jediná kapka jeho krve.

Slunce začíná zapadat za stromy obklopující její pozemek. Je to tu soukromé a tiché. Hodím ho na zem za keř, přičemž se z jeho krvavých úst linou nesrozumitelná slova.

„Ty zkurv –“

Vrhnu se do toho naplno. Zasednu ho a znovu mu vrazím ránu pěstí. Zvuk jeho praskající čelisti je pro mé uši jako hudba. Vzrušení z jeho zajetí pomalu opadá, ale uspokojení z jeho smrti se blíží. Soudě dle strachem nasáklého pachu a toho, jak ten hajzl zakrvácel tu svoji mizernou, nanicovatou vestu, to ví. Pokračuju v mlácení a z rozbitých kloubů mi teče krev. Čas plyne. Nevím, jak dlouho to trvá, ale právě v tuto chvíli, pokrytý krví, myslím jasněji než kdy dřív.

Jsem v klidu.

To je druhá část mé pravdy.

Prostě je mi to u prdele. Cítit se takhle není barbarské, ale očistné.

Nejde tu jen o oko za oko. Jde o nedořešenou záležitost, o niž se musím postarat. O svědění, které musím za každou cenu poškrábat.

„Seane…“ Její hlas je chvějivý a jemný a odněkud za mnou volá mé jméno. I po tak krátké době je to jediný hlas, který dokáže zastavit mou zvednutou pěst, aby na muže znovu nedopadla. Mrknu, vymaním se z mlhy a shlédnu dolů. Ten, co na ni zaútočil, je v bezvědomí, ale prozatím ještě dýchá.

Pustím jeho zakrvácenou košili a otočím se k ní.

„To stačí,“ přikáže mi tiše. Podívám se na ni a ušklíbnu se. Pak vstanu a přejdu přes její zahradu. Poprvé mě zaplaví úleva, že je v pořádku, a čirý obdiv k její schopnosti vydržet, než jsem dorazil. Mám pocit, jako bych pod sebou ani neměl nohy. Sevřu ji do náruče a přitisknu se k ní. Šeptám její jméno a ona mě pevně objímá. Netuším, jak dlouho takhle zůstaneme, než se konečně přesunu k boku domu, abych otevřel kohoutek připojený k navinuté hadici. Opláchnu si ruce, odtrhnu malý kousek látky ze spodní části svého trička a namočím ho pod vodou. Vrátím se k ní, abych jí otřel slzami potřísněnou tvář a odstranil jeho rozstříknutou krev z její hebké šíje a ramen. Nesnesu pomyšlení, že by se krev toho bezcenného hajzla dostala někam blízko ní.

„T-tvrdí, že má odpovědi… mohl by?“ vykoktá, zatímco jí přejíždím rukama po holých pažích a zahřívám ji.

„To zjistím.“ Odhrnu jí z čela měkké, ohnivé vlasy a jemně ji tam políbím, načež ji přitáhnu k sobě. Zhluboka se nadechne a já cítím, jak se její tělo začíná uvolňovat.

„Tak je to lepší,“ zašeptám a vdechnu její sladkou vůni. Je to další detail, na který nemůžu zapomenout. I teď mě na ní všechno přitahuje. Měl bych se soustředit na to, jak dostat toho hajzla zpátky do klubu, ale jediné, na co dokážu myslet, je chuť její kůže. Vytáhnu telefon a pošlu zprávu Kaiovi a Jakeovi, vymahači a viceprezidentovi mého klubu. Vím, že tu budou do deseti minut.

„Co budeme dělat teď?“ Její hlas tlumí moje hruď.

„Já udělám, co musím, a ty se rozhodneš, jak hluboko do mého světa se chceš ponořit.“

Její smyslné hnědé oči ke mně s očekáváním vzhlédnou.

„Snažil jsem se ho vystopovat. Nechtěl jsem ho zabít, ale teď…“ Protáhnu si bolavou pěst. Tu, kterou jsem právě vrazil tomu hajzlovi do obličeje. „Víš přesně, kdo jsem…“ Pohladím ji palcem po tváři.

„Ano,“ odvětí a natáhne svou teplou ruku, aby ji položila na tu mou.

„Ale vědět a vidět, to jsou dvě úplně odlišné věci, chápeš?“

Polkne strach, který evidentně cítí, a přikývne. Pak na mě pohlédne koutkem oka. „Samozřejmě,“ zašeptá tiše.

Přesunu se do jejího zorného pole, aby mi znovu hleděla do očí. „Nedívej se na něj. Leží tam, protože ti něco vzal a to nikdy nebudu tolerovat. Nikdo už nikdy nezkřiví ani jediný vlásek na tvé hlavě. Ani neublíží nikomu, koho miluješ.“

„Nemám moc… lidí, které miluju. Ale… myslíš, že on ano?“ Když si uvědomí, že ten chlap pravděpodobně umře jen proto, že jí ublížil, její hezká tvář se zkřiví zmatkem.

Jde o morální dilema, jež nikdy nemusela řešit. Zvednu jí bradu. „Nemysli na něj. Podívej se na mě. Nestojí ani za špetku lítosti. V životě udělal… špatná rozhodnutí. Tohle je jeho osud.“

Sleduju, jak se potýká s touto novou realitou, a připomenu si, že můj mozek funguje jinak než její – že pro ni nebude snadné oddělit emoce od nutnosti, když jde o ukončení lidského života. I když jí ten člověk tak krutě ublížil.

Pro mě je to jen rutinní záležitost. Netrápí mě rodina toho muže ani nikdo, komu by mohlo vadit, že se dnes večer nevrátí domů.

Zajímají mě jen dvě věci. Můj klub a teď i… ona.

Se zatajeným dechem čekám, až její prsty sklouznou po mých a sundá mi ruce ze svého obličeje. Narovná ramena a uhladí si husté měděné vlasy. Nemluví a zastrkuje si spodní část trička do ustřižených džínových šortek. Jako by tím, že se dá dohromady navenek, udržela pohromadě i emoce uvnitř.

Nechám ji projít kolem a přistoupím k bezvládnému tělu člověka, který ji napadl. Její hrudník se rovnoměrně zvedá a klesá. Teď už nevypadá vystrašeně, ale odvážně a sebejistě. Silně. Zatímco se soustředí, její dlouhé vlasy se volně vlní v pozdním letním vánku.

Čekám na otázky, jež nikdy nepřijdou. Na výraznější strach nebo šok, co se nikdy neobjeví. Místo toho mě překvapí tím, že novou realitu prostě přijme.

„Jsem silnější, než si myslíš, Seane,“ zašeptá a pak poklekne. Zvedne svou malou pěst a udeří ho do obličeje. Vykřikne a já fascinovaně sleduju, jak ze zahrady zvedá těžký, ostrý kámen a znovu se napřahuje.

KAPITOLA 1

Layla

O několik dní dříve…

„Ráda tě vidím, drahá. Už je to dlouho, co jsme se setkaly naposledy. Vypadáš… jinak.“

Přikývnu a přinutím se usmát. Položím jídelní lístky před Judy Pryorovou a jejího manžela Roye, starší z kongregace mých rodičů. Připravím si minitablet, abych mohla přijmout jejich objednávku, a odolám nutkání jí říct, ať si své odsuzující pohledy nechá pro sebe a jde se s nimi bodnout.

„Opravdu už je to dlouho,“ odpovím a ignoruju její poznámku o mém vzhledu. Prohlédne si tetování květin a úponků, jež se vinou po celé délce mé nahé paže. „Daří se vám dobře?“ zeptám se zdvořile. Můj hlas je nepřirozeně sladký a jako z jiného života.

„Ano. V kostele je pořád co dělat. Pamatuješ přece, jaké to je.“

„Samozřejmě,“ odvětím rychle. Ve skutečnosti tím myslí: Pamatuješ, když jsi ještě chodila do kostela? Vyjmenovávám speciální nabídky z jídelního lístku a její oči mě nadále soudí. Jakmile skončím, pohlédne na mě s předstíranou starostlivostí.

„Jsi v pořádku, Laylo? Neviděla jsem tě od… no, víš…“ Když si všimne mých mnohem delších, nyní kaštanově hnědých vlasů, její hlas utichne. V mládí měly velmi matný odstín hnědé – před celou věčností, když jsem splňovala všechna její kritéria.

Tehdy mě neznala o nic víc než teď, ale to ani nemusela. Byla jsem tam. Ve volném čase jsem klidně mohla zabíjet veverky, ale pokud jsem se v neděli ukázala v kostele, byla jsem „naše milá holčička“ a „skutečné zlatíčko“.

„Jsem v pořádku, děkuji za optání.“ Potlačím sarkasmus v hlase. Nic jí neprozradím, ale zároveň vysílám jasný signál. Jdi se vycpat, Judy.

Přijmu jejich objednávku a na tabletu kliknu na „odeslat“, aby se dostala do kuchyně.

„Ráda jsem vás oba viděla,“ řeknu zdvořile. Než se stačím otočit, Judy se natáhne a dotkne se mé paže, čímž naruší můj osobní prostor.

„Musím se zeptat, máš novou církevní rodinu? Skupinu, jež se za tebe modlí?“

Připomenu si, že zoufale potřebuju spropitné z jejich účtu, a jemně ruku odtáhnu. „Už je to dlouho, co jsem měla čas na nějakou skupinu,“ odvětím. Je to pravda, ale také jde o největší eufemismus roku. Ona to sice nemůže vědět, ale studium masážní terapie ve zrychleném programu mi zabírá většinu volného času. Nemluvě o tom, že pracuju třicet hodin týdně, abych se uživila a měla kde bydlet. Navíc stále truchlím nad smrtí své nejlepší kamarádky, takže církev pro mě momentálně není prioritou.

„No, pokud někdy pocítíš potřebu vrátit se do našeho stáda, všichni jsme tu pro tebe. A všichni se modlíme.“

„Děkuji, paní Pryorová,“ odvětím s falešným úsměvem. „To je od vás velmi milé. Vaše nápoje budou brzy hotové.“

Otočím se a zprudka vydechnu. Proudí mnou vroucí vztek. Ani jeden z nich tu pro mě nebyl, když jsem přišla o matku. Nikdo z nich neví, že umřela tu noc, kdy se konečně chystala osvobodit. Nikdo kromě mě nevěděl, že odchází, protože navenek se manželství mých rodičů zdálo obdivuhodné. Ale za dveřmi byl můj otec majetnický, misogynní a násilnický. Někdy, když příliš pil, mou matku zbil a pak celý týden strávil omlouváním se a manipulováním jí, aby uvěřila, že si to zasloužila. Mezitím měl milostné aférky a prohrával jejich životní úspory. Ale záleželo jen na tom, že každou neděli ráno seděli v kostele v popředí, takže byli pro komunitu skutečným požehnáním.

Ztvárnili ten falešný obraz lépe, než si kdokoli dokázal představit. Ale na tom už nezáleží, protože teď jsou pryč. Smrt mé matky mě naučila, že tvář, kterou společnosti ukazujete, je naprostá blbost.

Nemůžu se tam vrátit, ale můžu si slíbit, že nikdy neskončím jako moje matka. V manželství bez lásky, v němž bych musela snášet hnusné chování svého muže ve jménu jeho církve.

Budu sama sebou a budu šťastná, ať už to bude vypadat jakkoli.

Neztratila jsem víru a nepotřebuju se přiblížit Bohu. S Bohem si rozumíme. Jsme v pohodě. Rozhodně nepotřebuju, aby mi někdo jako Roy a Judy diktoval, jak mám žít, když mají sami na svědomí nespočet hříchů.

Judy je potížistka, která v kostele ráda pomlouvá kohokoli a cokoli. Vsadím se, že tento týden půjde na schůzku žen a všem tam vykváká, jak viděla tu chudinku Laylu Monroeovou… „A teď má spoustu tetování a obarvila si vlasy. Ztratila víru. Všichni se za ni modlete.“ Nakonec jim poví, že pracuju jako servírka, i když jsem se měla stát učitelkou.

Já ale prohlédla její smutný život. Její falešnou dobrotu. Kdyby pro ni její víra byla opravdu základním kamenem, nezáleželo by jí na tom, kde pracuju, kolik mám tetování nebo že jsem přestala chodit do kostela. Záleželo by jen na tom, že jsem dobrý člověk, což jsem. A opravdu by jí záleželo na mně, což nezáleží.

Navíc nepracuju v nějaké zapadlé hospodě. Palm Club je nejluxusnější butiková restaurace v městečku Harmonie v Georgii. Je to místo, kam lidé chodí na první rande nebo výročí. Jeho útulnou atmosféru tvoří teplé cihlové stěny, tepané železné stoly s dřevěnými deskami a akcentové osvětlení. Strop pokrývá zeleň a blikající světla a celé místo vyzařuje hipsterskou a rustikální atmosféru.

Také nevědí, že učit bylo snem mé matky, a že když zemřela, usoudila jsem, že už není důvod její sny plnit. Místo toho jsem se začala věnovat těm vlastním. I když to znamená makat do úmoru, abych si mohla dovolit školné na tento semestr, snášet odsuzující výrazy lidí jako Judy a toulavé, lascivní pohledy jejího manžela.

Přinesu jim nápoje a znovu se přinutím falešně usmát. Restaurace se plní a venku se obloha zatahuje mraky. Čeká nás typický červencový večer v Harmonii. Naše město leží blízko Savannah a vody, což znamená, že v létě neuplyne mnoho dní bez bouřky, která sníží parno. Dnešek rozhodně není výjimkou. Venku je devětatřicet stupňů, takže ani nemrknu, když těsně po šesté hodině otřese velkými prosklenými okny hlasitý hrom.

„Musíš si dát pauzu,“ připomene mi moje kamarádka a kolegyně Chantel. Její plné červené rty se zvednou v úsměvu. Po dvou letech má tuhle práci v malíku. Učí mě, jak si vybírat oblečení, které je dostatečně odhalující, ale přesto elegantní. Chantel ten vzhled nazývá „elegantní, ale šukatelná“. A je v něm mistryně. Dlouhé blonďaté vlasy jí spadají po zádech a na sobě má černou pouzdrovou sukni a bílou halenku bez rukávů, jež odhaluje právě tolik z jejího dekoltu, kolik je třeba.

Je to styl, který se dnes večer snažím napodobit. Oblékla jsem si černou koženou sukni a bílé body s odhalenými rameny a zády. Mé husté vlnité vlasy mají jemně měděný odstín. Jsou vyčesané do vysokého culíku s ofinou rámující můj obličej. Několik pramenů jsem ale nechala volně viset, aby zdůraznily mé hnědé oči. Všichni mi pořád opakují, že jsou nejkrásnější částí mého obličeje. Mé rty mají perfektní odstín karmínové barvy a nehty jsou upravené tak, aby k nim ladily. Nalakovala jsem si je sama, abych ušetřila peníze, které prostě nemám. V hlavě mi probleskne vzpomínka na to, jak jsem kdysi platila přes sto dolarů za manikúru. Ty časy jsou dávno pryč. Teď na svém vzhledu šetřím a Chantel má naštěstí úžasnou sbírku lodiček, jež mi půjčuje, aby mé nohy vypadaly delší, než mi má výška metr pětašedesát dovoluje.

„Brzy si ji dám, ale dnes je tu plno. Zatím jsem v pohodě,“ řeknu jí, když převezmu objednané nápoje a s lehkostí je seberu z pultu.

„Mhm,“ zamumlá. „Ty se nikdy nepoučíš,“ dodá se smíchem. Jsem tu teprve od března, kdy jsem přestala pracovat v maloobchodě. Za týden jsem si tam vydělávala polovinu toho, co si vydělám za dvě směny tady.

„No, zlato, jestli ještě nejdeš na pauzu, já si ji vezmu. Můžeš mě na chvíli zastoupit?“ zeptá se.

Přikývnu. Zrovna se chystám ke stolu číslo dva donést koktejly, když se skleněné dvojité dveře s logem Palm Clubu rozletí. Vlhkost zvenčí vtrhne dovnitř – teplý vzduch a vůně deště –, ale mně po zádech přeběhne mráz. Celý vchod zaberou tři velmi mokří, velmi zlověstně vypadající motorkáři.

Mezi místními obchodníky a smetánkou vypadají naprosto mimo mísu. Jsou oblečeni do barev, které by poznal každý, kdo žije v Harmonii: patří k motorkářskému klubu Pekelníků. Všichni tu v nich vidí nebezpečné psance, ale v momentě, kdy zahlédnu jejich kožené vesty a tetování, mi před očima vytane jen tvář mé matky, když jsem ji viděla naposledy – a policejní skica, jež mi už téměř dva roky leží v hlavě.

KAPITOLA 2

Layla

Rozhovory kolem mě utichnou a hudba z reproduktorů je najednou výraznější. Při pohledu na muže, který se ke mně blíží z prostředku skupinky, mi po zádech přeběhne mráz. Ten chlap je oblečený do černého trička a motorkářské vesty, černých džínů a stejnobarevných motorkářských bot. Jeho tvář částečně zakrývá černý šátek. Jakmile ho spatřím, nevysvětlitelně se mi rozbuší srdce. Polknu, pokusím se uklidnit a položím si otázku proč. Při pohledu na něj bych měla cítit jen vztek a trauma.

Stále se ke mně blíží a já pouze přešlapuju z nohy na nohu, ochromená jeho temnou a drsnou krásou. Má vojenský sestřih a zářivě zelené oči upírá přímo před sebe. Vypadají jako okna do duše démona. Autoritativně kráčí vpřed a jeho muži ho následují. Pozorně sleduju, jak si stahuje šátek a odhaluje zbytek své tváře. Jeho vousy jsou tmavě hnědé a zakrývají jeho širokou bradu. Rysy má rovné a mužné. Zvrásněné čelo mu dodává téměř rozzlobený a přísný výraz. Rychle ke mně dojde a já nedokážu vysvětlit, proč se mi najednou podlamují kolena. Jeho smaragdové oči se nečekaně setkají s těma mýma. Nemám čas od něj odvrátit pohled a žaludek se mi sevře z toho, jak rozhodně a nelítostně vypadají. Připomíná mi bojem zoceleného gladiátora. Zatne zuby a na jeho silném krku zapulzuje žíla. Odvrátím oči od jeho upřeného pohledu, abych se nadechla, a nechám je sklouznout po zbytku jeho těla. Na krku mu visí psí známky a samozřejmě nechybí ani zřetelný náznak života, jejž vede.

Ta zatracená motorkářská vesta.

Patří k Pekelníkům, gangu, kterého se mé malé městečko celý můj život obávalo. Všichni víme, čeho jsou schopni. Pamatuju si, že kdykoli jsme zaslechly ohlušující zvuk harleyů valících se v kompaktní skupince po hlavní ulici, máma mi vždycky říkala, abych se na ně nedívala. Varovala mě, abych na ně nikdy nezírala a abych se jim nepletla do cesty. Víme o tělech, která se objevila mimo hranice našeho městečka a jež patřila členům rivalských klubů. Víme i to, že naše trestní orgány zametají pod koberec všechny nelegální věci, jež páchají. Často prohlašují, že „není v zájmu našeho města je stíhat“. Víme, co to znamená: také pracují pro klub.

Pekelníci jsou temnou stránkou Harmonie, takže bych se tohohle gladiátora a všeho, čeho je schopen, měla bát. Když ke mně však v tuto chvíli přistoupí, zaplaví mě jeho vůně a vytrhne mě ze vzpomínek. Místo očekávaného strachu nebo hněvu mě zasáhne nezastavitelná touha, která mnou otřese až do morku kostí. Voní cedrovým dřevem, kůží a kouřem. Úplně omámí mé smysly a podmaní si mě… vůbec tomu nedokážu zabránit.

Motorkář se zastaví a záměrně si mě prohlédne. Jako bych si zasloužila jeho pozornost už jen proto, že mu stojím v cestě. Když se jeho překvapivě krásné oči zdrží u těch mých a pak sjedou po mé tváři, přestanu dýchat. Shlédne na mé rty a krk. Rozbuší se mi srdce a mám pocit, jako by se zastavil čas. Nakonec se ode mě bez zájmu odvrátí. Mrknu, pokusím se vzpamatovat a prohlédnu si nášivku nad jeho srdcem: seržant.

Ani jeden z motorkářů nečeká, než je někdo usadí, a zamíří přímo do Chanteliny sekce. Do té, kterou za ni obstarávám, zatímco má přestávku.

Vytrhnu se z omámení, rychle přejdu ke stolu číslo dva, postavím před hosty nápoje a slíbím jim, že příprava jídla nebude trvat dlouho. Přemýšlím o gladiátorově nášivce a snažím se vzpomenout si, co jeho hodnost znamená. Zbylí dva mají na vestách nášivky vymahač a pokladník. Ani u nich netuším, co to znamená. Ale podle toho, jak seržant kráčí v čele, si domyslím, že je vůdcem trojice. Potřesu hlavou. Divím se, proč na něj vůbec ještě myslím. Přijmu objednávku nápojů od dalších hostů a modlím se, aby si Chantel pospíšila a obsloužila stůl s motorkáři. Venku stále zuří bouře.

Dojdu k baru, abych počkala na drinky. Zbývá ještě hodina, pak budu po zbytek směny za barem. Zanedlouho se sem nahrnou hosté a restaurace se změní spíš na hospodu. Hudba zesílí, řada kulečníkových stolů vzadu se zaplní a bar bude praskat ve švech. Práce za ním mi nevadí – naopak ji upřednostňuju. Čím pozdější hodina, tím víc peněz vydělám.

Když dokončím roznášku drinků, zvednu oči. Vím, že teď přišla řada na motorkáře, ale Chantel se ještě nevrátila. Vzdám to a podívám se na ně. Seržant se uvelebil v polstrované kožené sedačce a je ponořen do rozhovoru. Má uvolněné nohy a jedno potetované předloktí opírá o stůl. Jeho vyrýsovanou ruku pokrývá další tetování a prsteny. Palcem metodicky otáčí kroužkem na ukazováčku, rozhlíží se kolem. Jako by ucítil můj pohled, pokyne mi dvěma prsty a kývne na mě bradou.

Donesu jim jídelní lístky a příbory a celou dobu cítím, jak mi po krku stoupá horkost. Jeho smělé chování a způsob, jakým si mě pomalu prohlíží od třešňově červených podpatků až po vlasy, mě znervózňuje. Není to nenápadné, ale ani ponižující. Nedokážu přesně popsat, co při tom vlastně cítím. Nějak mě to nutí chtít se zakrýt a zároveň ze sebe strhnout každý kousek oblečení, aby se jeho pohled mohl navždy usadit na mém nahém těle. Nakonec se ode mě odvrátí a jeho pozornost se přesune zpět k mužům sedícím naproti němu.

Zvednu bradu v předstírané sebejistotě, a když k nim přistoupím, cosi ve mně převezme kontrolu. Nevím, jestli za to může setkání se staršími z církve. Nebo možná způsob, jakým si mě prohlédl od hlavy k patě, jako by na to měl právo, a pak mě stejně rychle odmítl.

Přemůže mě potřeba dát někomu, komukoli, vědět, že jsem jiná, než za jakou mě má. Položím jim na stůl tři jídelní lístky.

„Příště musíte počkat, než vás někdo usadí,“ napomenu je co nejsebevědoměji. „Budete dnes večer jíst?“ zeptám se a přelétnu všechny pohledem.

Hezký blonďák, vymahač, se zasměje a podrbe se na zarostlé bradě; jeho úsměv je oslnivě zářivý. Vypadá trochu jako Heath Ledger a divím se, jak je možné, že to nedotáhl ještě dál jen díky svému vzhledu.

„Záleží na tom, co tu máte, krásko.“ Jeho typicky americký úsměv se ještě rozšíří.

Přimhouřím oči. „Pití a jídlo,“ odvětím tónem, kterým mu dám jasně najevo, že si se mnou nemá zahrávat. Poté na stůl položím příbory zabalené v ubrouscích.

„Tohohle s sebou moc nebereme,“ prozradí mi tiše muž vedle něj a ukáže na blonďáka palcem přes rameno. Poprvé si ho prohlédnu. Pokladník. Má ostré rysy, rozcuchané hnědé vlasy a pronikavé modré oči, v nichž se zračí neklid.

Oba muži se zasmějí, což mě jen ještě víc naštve a znervózní.

„Omluv ty pitomé idioty.“ Hluboký, chraplavý hlas seržanta jejich smích okamžitě utne. Je hladký jako hustý med. Jako by měl k dispozici všechen čas světa, protože by se nikdo neodvážil ho přerušit.

Stočím pohled na něj. Snažím se zůstat silná a nenechat se vyvést z míry jeho nenuceností. Předkloní se a s dokonalou přesností srovná na ubrousku nůž a vidličku. Pak složí ruce a opře se lokty o stůl.

Je svalnatý tak, že poznám, že je silný jako býk. Jako by cvičil sedm dní v týdnu. Jeho předloktí s výraznými žilami se napnou a všimnu si, že i na kloubech prstů má symboly a slova. Mám slabost pro tetování na mužích, ale osobně neznám nikoho, kdo by jich měl tolik. Bezostyšně je začnu obdivovat. Můj pohled spočine na jeho pravé ruce a na tom, co dokážu rychle zaregistrovat. Jeho prst pokrývá kříž vytvořený z detailně vytetovaných dýk. Kříž visí na konci ozdobného řetízku, který se vine po jeho ruce a spojuje se s prasklým kompasem, na němž sedí něžná holubička. Je podobná té, kterou mám vytetovanou na rameni na památku své matky, ačkoliv ta moje je v letu. Ráda si představuju, že když umřela, unikla ze své klece. Na chvíli se zamyslím, proč si vybral kříž a holubici. Pak ale zamrkám a pokárám se za to, že jsem si toho vůbec všimla. Odkašle si a zachytí můj pohled. Znovu se zadívám do hloubky jeho tmavě smaragdových očí – přísahala bych, že v nich vidím náznak pobavení. Nakloní hlavu a znovu ke mně promluví.

„Dáme si tři bourbony – hellbendery. A…“ Na chvíli se odmlčí. „Dneska tu všichni povečeříme.“ Jeho hlas je silný a pronikavý a mně po zádech zase přeběhne mráz. V hlavě se mi zjeví nečekaná vize, v níž má tvář zabořenou hluboko mezi mými stehny.

Nadechnu se a najednou mu potřebuju uniknout z dohledu. Nevím, co to do mě vjelo, ale místo abych k němu cítila odpor, jak bych měla, se mi rozbušilo srdce. Pokusím se tu představu vytěsnit z hlavy.

„Dám vám pár minut,“ prohlásím a zamířím k baru.

Při zadávání jejich objednávky stojím zády k němu, ale cítím na sobě tíhu jeho pohledu. Jsem si jistá, že mě sleduje. Ten pocit je děsivý a zároveň vzrušující.

Chantel přiběhne a rozhlédne se kolem. „Díky, zlato,“ řekne.

„Skvělé načasování.“ Dlouze vydechnu.

„Jsi v pořádku? Celá se třeseš.“ Chantelina tvář je plná obav.

„Jo, jen…“ Kývnu na stůl s muži, od nichž jsem právě odešla. Chantel k nim upře pohled.

„Sakra, máme tu pár drsňáků z Pekelníků? To se mamince líbí,“ prohodí a prohlédne si je. S potřesením hlavy si odfrknu a odvrátím pohled od seržantových hlubokých očí.

„Jen si posluž,“ pobídnu ji a jdu vyzvednout předkrmy pro stůl číslo čtyři. Měla bych být ráda, že jsem se zbavila seržantovy pozornosti, ale o chvíli později si nemůžu pomoct. Rozhodnu se podívat k jeho stolu. Cítím, jak mě jeho pohled přitahuje. Když to udělám, zjistím, že jeho tmavé oči jsou stále beze stopy provinění upřené na mě. Jako by je nemohl odtrhnout stejně jako já.

KAPITOLA 3

Layla

V baru je neustále rušno. Hosty, kteří přišli na večeři, střídají ti, kteří přišli na drink. Taneční parket se otevírá v osm hodin a pod jemným svitem řetězových světel se okamžitě zaplní.

Vydám se pracovat za bar, kam přijdou další dva číšníci, aby převzali noční směnu. Spolupracuju s Tysonem, manažerem a víkendovým barmanem. Je vtipný a milý. Trochu mi připomíná mého staršího bratra Della a dobře nám to spolu klape. On se stará o svou část, já o tu svou a někdy se setkáme uprostřed. Většinu víkendů hektický bar zvládáme s lehkostí.

Lidé přicházejí a odcházejí. Noc pokračuje a jedinou otravnou konstantou jsou tři členové Pekelníků sedící v rohu. Krom jejich pravidelného smíchu a konzumace šíleného množství jídla byste ani nepoznali, že tam jsou. Pokud byste nebyli na mém místě a necítili na sobě pohled jejich vůdce.

Skloním se a z chladničky vedle různých přebytků vezmu coronu. Otevřu ji, podám ji přes bar stálému zákazníkovi a přijmu další objednávku od muže vedle něj.

„Máte krásné oči,“ vykřikne chlap přes hudbu. „Já jsem Ryan,“ dodá, aniž bych se ho ptala.

Přikývnu a usměju se na něj. „Díky, co vám můžu nabídnout?“

„Jeden drink pro mě a jeden pro vás?“

Ryan, pokud je to jeho skutečné jméno, je obchodní typ. Na sobě má společenské kalhoty a košili. Vypadá, jako by od svého příchodu ztratil sako a kravatu – stejně jako snubní prsten. Ale na prsteníčku levé ruky je stále vidět opálený proužek.

„Při práci nepiju,“ zarazím ho a přijmu objednávku od ženy vedle něj. On si dá s výběrem nápoje na čas.

Podám jí sklenici domácího bílého vína a ohlédnu se na Ryana. „Už jste se rozhodl?“ zeptám se.

„Rozhodl jsem se, že se na vás nechci přestat dívat, takže pokud mi to rozhodování zabere déle…“ Trapně se na mě pousměje. Dnes večer jsem nejspíš mimo, protože ztrácím trpělivost. Rychle. Ze všech sil se pokusím neobrátit oči v sloup a místo toho se přes jeho rameno zadívám na seržanta a jeho partu, která stále sedí v rohu. Sevře se mi žaludek. Všimnu si totiž jeho očí upřených na mě. Pozorují mě přes okraj sklenice. Pak se ke mně seržant otočí čelem a chvíli mě probodává pohledem, než vstane. Nejspíš je připravený odejít. Odvrátím se od něj a nabídnu Ryanovi velmi falešný úsměv, jeho pokus o flirtování ignoruju.

„Máme vynikající místní řemeslné pivo –“

„A taky jsem se rozhodl, že bych rád věděl, co vás rozesmává. Předtím jste se usmála,“ přeruší mě, znovu se usměje a zamrká na mě modrýma očima s hustými řasami. Zhluboka si povzdechnu a připravím se, že toho chlapa co nejzdvořileji odmítnu. V tu chvíli se Ryan sehne, a když pokládám ubrousek na bar, chytne mě za zápěstí. Mé tělo fyzicky odmítne jeho dotek a stáhnu ruku zpět.

„Je to jako… no, skoro jako by se pokaždé otevřelo nebe, když –“

„Van Morrisone?“ zeptá se hluboký hlas. Zní téměř podrážděně. „Tohle fakt někdy funguje?“

Cuknu sebou a otočím se k seržantovi. Uvědomuju si, že se postavil, protože šel sem.

„Takhle se ženy nesvádí, ty lamo. Zvlášť když se jen snaží dělat svou práci, rozumíš?“ Seržant na mě upře zamračený pohled, nakloní se k baru a odstrčí Ryana stranou. Jedna jeho velká ruka se natáhne a vezme mě za zápěstí. Shlédnu dolů a všimnu si, že tetování řetězu na jeho pravici vypadá skoro jako nějaký náramek. Jeho palec se dotkne jemné kůže na vnitřní straně mého předloktí. Ten dotek mě neodpuzuje. Naopak mě oslabí. Naskočí mi husí kůže a on mě okamžitě upoutá svým intenzivním pohledem.

„S kluky tu ještě chvíli zůstaneme a dáme si pár drinků, kotě. Potřebujeme další rundu hellbenderu.“

Překvapeně otevřu ústa a Ryan také. I já musím přiznat, že tenhle psanec je neuvěřitelně přitažlivý, a to tím nejneobvyklejším způsobem. Z nějakého důvodu teď předstírá, že jsme pár?

Nakloním hlavu na stranu a přimhouřím oči údivem nad tím, jak mluví. Jeho tón je téměř arogantní a nečekaný. Nechápu ho. Pohlédnu zpět od Ryana do mužových očí, které ve mně vyvolávají pocit nejistoty. Odtáhnu od něj ruku.

„A cokoli si dá tvůj nový kamarád, přidej to taky na můj účet,“ řekne a usměje se na mě nádherným zářivým úsměvem, jenž však nedoputuje k jeho jasným očím. To ho nějakým způsobem dělá ještě hrozivějším.

„D-díky, chlape,“ vykoktá Ryan s opatrným úsměvem. „Dám si whisky sour. Promiň… nevěděl jsem, že někoho má –“

„Nikoho nemám,“ vložím se do toho. Hněv, který jsem hledala, když přišel k baru, konečně dorazil. Kdo si sakra myslí, že je?

Seržant na mě vrhne varovný pohled.

„Slibuju, že mu neublížím. Teď když se omluvil…“ pronese výmluvně, ale jeho slova jsou spíš výhrůžkou než ujištěním. Věnuje mi drzý úsměv. Jsem skoro rozpálená tím, jak mě veřejně prohlašuje za svou – bezostyšným způsobem. Zjevně si myslí, že má právo takhle předstírat. Rozhodnu se Ryanovi připravit drink.

Postavím whisky sour na bar a Ryan se po ní natáhne, ale seržant je rychlejší. „Jo, a… ještě jedna věc,“ řekne Ryanovi, když mu podá drink. „Teď odsud vypadni a ať sem už nikdy nezabloudíš pohledem. Pokud nechceš zažít, jaké to je, když ti někdo vyškrábe oči z důlků. Rozumíš?“

Položí velkou ruku na Ryanovo rameno. Ryanovi se téměř podlomí kolena a vytřeští na něj oči. Okamžitě vím, stejně jako Ryan, že by ten chlap neváhal udělat přesně to, čím vyhrožuje. Potom ho pustí a plácne Ryana po rameni. Což mi nějak dodá odvahu, navzdory naší pracovní mantře, že „zákazník má vždycky pravdu“. Tenhle zákazník nemá právo mě balit.

„Vlastně dvě věci…“ Otočím se k Ryanovi s rukou v bok. „Nasaď si zpátky snubák, vypadáš jako blbec.“

Ryan se na nás podívá. Trvá to jen vteřinu, ale pak zmizí, aniž by se ohlédl. Rychleji, než jsem kdy viděla muže utéct z baru. Nemůžu si pomoct, ale cítím nával adrenalinu z toho, že jsem konečně jednou řekla, co si myslím. Bylo to super. Na tváři vykouzlím malý úsměv a setkám se s pohledem seržanta, který jej opětuje.

„Není zač. Ale ty hellbendery opravdu chci,“ přikáže mi s jiskrou v očích a poklepáním na barový pult. Otočí se a chystá se odejít. Já ho však zastavím. Rozpažím ruce na baru a nakloním se, aby mě slyšel. Když přimhouří oči a sehne se ke mně blíž, cítím se téměř opojeně.

„Ani pro tebe nejsem k dispozici a nebudu ti děkovat za to, že se chováš jako neandrtálec. Jsem dospělá žena a pracuju tady už několik měsíců.“ Důrazně se na něj podívám. „Zvládnu to sama.“

Seržant roztáhne ruce, napodobí můj postoj a nakloní se tak, že se jeho tvář ocitne jen pár centimetrů od té mé. Pomalu, vášnivě si mě prohlédne od hlavy k patě a mě obklopí jeho neuvěřitelná vůně.

„Opravdu?“

„Rozhodně,“ odseknu mu v odpověď. Je přinejmenším ohromující, ale nemůžu mu dát najevo, jak moc mě rozrušil. Něco mi napovídá, že by mě přestal respektovat, kdybych to udělala. Jenže když si mě znovu prohlédne, řeknu si, že bych možná byla ráda, kdyby mě přestal respektovat.

Ten chlap má tu drzost se na mě usmát. „Ty hellbendery, jo?“ prohlásí a pohltí mě pohledem.

Hodím si culík přes rameno a otočím se, abych se na špičkách natáhla pro hellbender na druhé nejvyšší polici. Když se otočím a vyndám zpod baru čtyři sklenice, všude po těle mi naskočí husí kůže. Pohled mého seržanta se změnil z hravého na podmanivý a téměř nenasytný.

Mého seržanta? Co se ti to sakra honí hlavou, Laylo?

Pokusím se to ignorovat, jak nejlépe umím, naliju mu tři panáky a posunu je po baru. Když se k němu dostane ten poslední, naše prsty se dotknou a po předloktí mi přeběhne husí kůže. V tu chvíli se vedle něj posadí jeho kamarád, ten blonďák.

„Axi, kurva, co ti tak trvá? Je řada na tobě…“ zarazí se, pohlédne na mě a jeho slova se ztratí v úsměvu. Axi? Nepřekvapuje mě, že se jmenuje Ax. Nejmenují se tak nějak všichni? Ax? Razor? Tank?

„Aha… chápu.“ Jeho pohled přeskočí mezi námi. „Pořád tu máš nějakou prácičku.“ Zasměje se. Ax uštědří blonďákovi ránu pěstí do hrudi. Blonďák vezme do ruky dva panáky, ale ten Axův nechá být.

„Jmenuješ se Ax?“ zeptám se bez přemýšlení a dám se do utírání baru.

„Tak mi říkají mí chlapi,“ odpoví. Aniž by spustil oči z mého obličeje, vezme si svůj drink.

Zvednu obočí. Ten má ale drzost.

„Chcete, abych vám dolila, Vaše Veličenstvo?“ zeptám se.

S náznakem úsměvu přikývne. Zvednu lahev a zaváhám.

Za ním a vedle něj se tvoří fronta, ale on si toho zřejmě nevšímá nebo je mu to jedno. Zjevně se všude prochází, jako by mu to tam patřilo.

„Mmm,“ zamručí. „Myslím, že mám, holubičko.“