THE GRANDEST GAME

Copyright © 2024 by Jennifer Lynn Barnes

Magnet poetry art © THP Creative/Shutterstock.com

Cover art copyright © 2024 by Katt Phatt. Cover design by Karina Granda.

Cover copyright © 2024 by Hachette Book Group, Inc.

Interior design by Carla Weise.

All rights reserved.

Translation © Veronika Volhejnová, 2026

ISBN 978-80-284-0945-6

Pro Rose

PROLOG

PŘED ROKEM

Za jakoukoli moc se platí. Vždycky. Jediná otázka je, jak vysoká bude cena – a kdo ji zaplatí. Rohan to věděl líp než většina lidí. Měl také dost rozumu, aby se tím nenechal příliš vyvést z míry. Co záleží na troše prolité krve, na nějakém tom zlomeném srdci nebo prstu? Proto přece nemusíme přestat být kamarádi.

Ne že by Rohan nějaké opravdové kamarády měl.

„Zeptej se mě, proč jsi tady.“ Vlastníkův tichý příkaz zasvištěl vzduchem jako meč.

Vlastník Ďáblovy milosti byl ztělesněná moc, a Rohana vychovával jako syna – machiavelistického, amorálního, užitečného syna. Už jako dítě Rohan chápal, že v tomhle skrytém podzemním paláci jsou znalosti měna a nevědomost je slabost.

Měl dost rozumu, aby se na nic neptal.

Místo toho se usmál – rošťáckým úsměvem, který patřil do arzenálu jeho zbraní stejně tak jako jakékoli ostří a jakékoli tajemství, které kdy nasbíral. „Ptají se ti, kdo nemají jinou možnost získat odpověď.“

„A ty jsi mistrem těch jiných způsobů,“ uznal Vlastník. „Pozorování, manipulace, schopnost nebýt vidět nebo ovládnout celou místnost, kdykoli se ti zachce.“

„Taky se na mě docela dobře kouká.“ Rohan hrál nebezpečnou hru, ale koneckonců jiné ani neznal.

„Jestli se nezeptáš…“ Vlastníkova dlaň sevřela rukojeť ozdobné stříbrné hole. „Tak mi pověz, Rohane, proč jsem tě sem zavolal.“

A je to tady. Rohan to cítil s takovou jistotou, že když odpovídal, doslova mu bzučela v žilách. „Nástupnictví.“

Ďáblova milost byla navenek velmi luxusní hráčský klub, tajný a známý pouze svým členům: ultrabohatým, aristokratům, vlivným. Ve skutečnosti byla Milost mnohem víc. Historické dědictví. Skrytá síla. Místo, kde se uzavíraly obchody, kde vznikalo bohatství.

„Nástupnictví,“ potvrdil Vlastník. „Potřebuju dědice. Dávají mi tak dva roky života, nejvýš tři. Příští rok jednatřicátého prosince předám korunu.“

Někdo jiný by se možná soustředil na informaci o smrti, ale Rohan ne. Za dvě stovky let byla vláda nad Milostí předána pouze čtyřikrát. Dědic byl vždycky mladý a byl jmenován na doživotí.

Tohle byl odjakživa Rohanův konečný cíl. „Nejsem váš jediný možný dědic.“

„A proč bys měl být?“ To nebyla od Vlastníka řečnická otázka. Přesvědč mě, chlapče.

Znám v Milosti každý centimetr, myslel si Rohan. Každý stín, každý trik. Členové znají mě. Vědí, že si se mnou nemají zahrávat. Sám jsi mluvil o mých schopnostech – přinejmenším o těch přijatelnějších.

Nahlas ale Rohan zvolil jinou taktiku. „Oba víme, že jsem skvělý hajzl.“

„Jsi všechno, co jsem z tebe udělal. Ale některé věci je nutné vybojovat.“

„Jsem připravený.“ Rohan se cítil stejně jako pokaždé, když vstupoval k zápasu do ringu. Věděl, že bolest je nevyhnutelná – a bezvýznamná.

„Potřebuješ vklad.“ Vlastník nechodil kolem horké kaše. „Aby ses mohl ujmout vlády nad Milostí, musíš si nejdřív svůj podíl koupit. Deset milionů liber by mělo stačit.“

Rohan v duchu automaticky začal mapovat cesty ke koruně. Fakt, že nějaké možnosti viděl, vyburcoval jeho šestý smysl. „V čem je háček?“

„Háček, chlapče, je stejný jako vždycky – pro mě i pro všechny, kdo byli před námi, až k dědici prvního Vlastníka. Tu částku si nesmíš opatřit tady v Milosti ani nesmíš využít žádnou páku, kterou jsi získal jako její zaměstnanec. Nesmíš do Milosti vstoupit, odvolávat se na ni, nesmíš oslovit žádného jejího člena ani od něj přijmout jakoukoli pomoc.“

Mimo Milost Rohan neměl nic – ani příjmení.

„Londýn opustíš do čtyřiadvaceti hodin a vrátíš se teprve, až a pokud budeš mít svůj vklad.“

Deset milionů liber. Tohle nebyla jenom výzva. To bylo vyhnanství.

„Ve tvé nepřítomnosti,“ pokračoval Vlastník, „bude místo tebe jako Faktotum působit vévodkyně. Pokud svůj podíl nezískáš, stane se mou dědičkou ona.“

A bylo to tu: hra, sázka, hrozba.

„Běž,“ řekl Vlastník a zastoupil Rohanovi cestu k jeho pokojům. „Hned.“

Rohan Londýn znal. Dokázal se pohybovat všemi částmi města, ve vysoké i nízké společnosti jako duch. Ale poprvé od doby, co mu bylo pět let, se nemohl vrátit do Milosti.

Hledej možnost. Hledej skulinu. Hledej slabost. Rohan, jehož mysl horečně pracovala, teď hledal hlavně pivo.

Před jeho oblíbenou hospodou se rvali dva psi. Menší byla fenka, která vypadala jako vlk. Prohrávala. Zaplést se do něčeho takového nejspíš nebyl nejmoudřejší postup, ale Rohan v té chvíli neměl na moudrost náladu.

Když větší pes utekl, Rohan si otřel krev z předloktí a klekl si k tomu menšímu. Fenka zavrčela. Usmál se.

Dveře hospody se otevřely a zevnitř zařvala televize – nějaký komentátor. „Máme zprávy, že první výroční Velkolepá hra, rozsáhlá a nesmírně náročná soutěž, navržená a financovaná hawthornovskou dědičkou Avery Grambsovou, údajně dospěla k závěru. Vítěz, který získá cenu ve výši sedmdesát milionů dolarů, má být vyhlášen v live streamu během –“

Dveře se zabouchly.

Rohan se podíval fence do vlčích očí. „Výroční,“ pronesl polohlasem. To znamená, že příští rok bude další. Má rok na plánování. Rok na to, aby si všechno dokonale připravil. Avery Grambsová naštěstí nikdy nebyla členkou Ďáblovy milosti.

A mám tě, skulino. Rohan vstal, sáhl po klice hospody a podíval se dolů. „Jdeš taky?“ zeptal se fenky.

Majitel hospody Rohana hned poznal. „Co to bude?“

I bez podpory Milosti měl muž Rohanových schopností a reputace pořád ještě jedno dvě esa v rukávu. „Pro mě pivo,“ odpověděl. „A pro ni steak.“ Rty se mu prohnuly, k jedné straně víc než k druhé. „A dopravu z Londýna. Ještě dneska.“

KAPITOLA 1

LYRA

Sen začal jako vždycky, tou kytkou. Když Lyra uviděla ve své ruce kalu, naplnilo ji to nechutně sladkou hrůzou. Podívala se na svou druhou ruku – a na ubohé zbytky náhrdelníku z bonbonů. Zbyly na něm jenom tři kousky.

Ne.

Lyra v podstatě pořád věděla, že je jí devatenáct, ale v tom snu měla malé ruce – ruce dítěte. Stín, který se nad ní tyčil, byl veliký.

A pak přišlo to zašeptání. „Tohle udělal Hawthorne.“

Ten stín – její biologický otec – se otočil a šel pryč. Lyra mu neviděla do tváře. Slyšela kroky, stoupající po schodech.

Má pistoli. Lyra se s trhnutím vzbudila. Nemohla popadnout dech, tělo měla ztuhlé a hlavu… položenou na lavici. Než se jí před očima rozjasnilo a skutečný svět se bezpečně vrátil na své místo, Lyra si uvědomila, že je ve třídě.

Jenže posluchárna byla skoro prázdná.

„Do konce testu vám zbývá deset minut.“ Jediný další člověk v místnosti byl padesátník v saku.

Test? Lyra zalétla pohledem k hodinám na stěně. Když si uvědomila, kolik je, panika se začala vytrácet.

„V tuhle dobu klidně můžete vzít tu nulu.“ Profesor se na ni zamračil. „Zbytek třídy už skončil. Předpokládám, že oni nestrávili celou včerejší noc na večírku.“

Protože holka, která vypadá jako já, přece nemůže mít jiný důvod být tak unavená, aby usnula v hodině, než že řádila na párty. Lyrou projel záblesk podráždění a zahnal poslední zbytky snové hrůzy. Podívala se na test. Výběr z možností.

„Uvidím, co za těch deset minut zvládnu.“ Lyra vylovila pero z batohu a dala se do čtení.

Většina lidí dokáže v mysli vidět obrazy. Pro Lyru existovala jen slova, koncepty a pocity. V duchu něco viděla pouze tehdy, když snila. Naštěstí díky tomu, že ji nezdržovaly mentální obrazy, uměla číst velmi rychle. A další štěstí bylo, že ten, kdo test připravoval, upadl do předvídatelných, povědomých vzorců.

Aby člověk našel správnou odpověď, stačilo jen dešifrovat vztahy mezi nabídnutými možnostmi. Jsou dvě z nich protikladné? Liší se jeden z těch protikladů od zbylých možností pouze drobnou nuancí? Nebo jsou tam nějaké dvě odpovědi, které znějí stejně? Jedna nebo víc odpovědí, které se zdají pravdivé, ale pravděpodobně nejsou?

V tomhle byly testy s výběrem z možností dobré. Když člověk dokáže rozlousknout kód, nemusí o předmětu testu vědět vůbec nic.

Během první minuty Lyra zodpověděla pět otázek. V příští čtyři. Čím víc kolonek vyplnila, tím zjevněji rostlo profesorovo podráždění.

„Plýtváte mým časem,“ prohlásil. „A svým také.“

Stará Lyra by si podobný tón těžce brala. Teď místo toho četla rychleji. Najdi zákonitosti.Najdi odpověď. Skončila minutu před termínem a test odevzdala. Věděla přesně, co profesor vidí, když se na ni podívá: holku, jejíž tělo některým signalizuje párty ještě víc, než dřív napovídalo tanečnice.

Ne že by ještě byla tanečnice.

Lyra sebrala batoh a chtěla odejít, ale profesor ji zastavil. „Počkejte,“ přikázal úsečně. „Oznámkuju vám to.“ Jinými slovy: Dám vám lekci.

Lyra se k němu pomalu obrátila, což jí poskytlo dost času nasadit neutrální výraz. Z prvních deseti otázek profesor označil jenom jednu z odpovědí za nesprávnou. Hodnotil dál a procento se pořád drželo – a pak se začalo zlepšovat. Profesorova obočí se k sobě přibližovala pořád víc.

„Devadesát čtyři.“ Vzhlédl od testu. „To není špatné.“

A teď to přijde, pomyslela si Lyra.

„Jen si představte, co byste dokázala, kdybyste se trochu víc snažila.“

„Jak můžete vědět, jak moc se snažím?“ zeptala se Lyra. Říkala to tiše, ale dívala se mu přitom přímo do očí.

„Na sobě máte pyžamo, nečesala jste se a většinu testu jste prospala.“ Zjevně ji přeřadil ze škatulky párty do škatulky lenoch. „Nikdy jsem vás neviděl ani na přednášce,“ pokračoval profesor přísně.

Lyra pokrčila rameny. „To je tím, že tenhle předmět nedělám.“

„Vy –“ zarazil se. Zíral na ni. „Vy ho –“

„Tenhle předmět nedělám,“ opakovala Lyra. „Usnula jsem při minulé přednášce.“ Nečekala na odpověď, obrátila se a vyrazila uličkou k východu. Krok měla dlouhý. Možná byl graciézní. Možná i ona byla dosud graciézní.

Profesor za ní zavolal: „Jak jste mohla dostat devadesát čtyři procent v testu z předmětu, na který ani nechodíte?“

Lyra šla dál a zády k němu odpověděla: „Vymýšlet chytáky se nevyplácí, když člověk, který test dělá, umí ty chytáky hledat.“

KAPITOLA 2

LYRA

Mail přišel to odpoledne: ze studijního oddělení, v kopii ekonomickému oddělení, předmět: Blokace zápisu. Přečetla to třikrát, ale obsah se nezměnil.

Když to četla počtvrté, zazvonil jí telefon. Dobré to bude, připomněla sama sobě ze zvyku. Všechno bude dobré.

Připravila se na všechno a telefon vzala. „Ahoj, mami.“

„Takže ty si mě přece pamatuješ! A tvůj telefon přece funguje! A neunesl tě sériový vrah s matematickým nadáním, který si tě chce dosadit do své příšerně zlověstné rovnice.“

„Nová kniha?“ tipla si Lyra. Její matka byla spisovatelka.

„Nová kniha! Ona má radši čísla než lidi. On je polda, který věří svým instinktům víc než jejím výpočtům. Jeden druhého nenávidí.“

„V dobrým?“

„V tom nejlepším. A když mluvíme o neuvěřitelné vzájemné chemii a jiskřivém romantickém napětí… jak se máš?“

Lyra protáhla obličej. „Mizerný oslí můstek, mami.“

„Odpověz na otázku a nekličkuj! Začínám mít dceřinný absťák. Tvůj táta si myslí, že začátek listopadu je na vánoční výzdobu moc brzo. Tvému bratrovi jsou čtyři a ani trochu nedokáže ocenit tmavou čokoládu. A když budu chtít, aby se mnou někdo koukal na romantickou komedii, tak budu potřebovat pouta.“

Poslední tři roky se Lyra ze všech sil snažila zdát normální. Snažila se být normální – ta Lyra, co miluje Vánoce, čokoládu a romantické komedie. A každý den toho předstírání ji trochu víc zabíjel.

Tak se ocitla na vysoké škole tisíc kilometrů od domova.

„Tak jak se máš?“ Její máma opravdu hodlá tu otázku klást znova a znova donekonečna.

Lyra odpověděla třemi slovy. „Singl. Malicherná. Ozbrojená.“

Matka se zasmála. „To nejsi.“

„Nejsem malicherná, nebo nejsem ozbrojená?“ zeptala se Lyra. Tomu singl se vyhnula obloukem.

„Malicherná,“ odpověděla máma. „Jsi laskavá a velkorysá duše, Lyro Catalino Kaneová, a obě víme, že zbraň může být cokoli, když celým srdcem věříš, že tím někoho můžeš zmrzačit nebo zabít.“

Ten rozhovor byl tak normální, tak jejich, že to Lyra skoro nedokázala snést. „Mami? Dostala jsem mail ze studijního oddělení.“

Ticho padlo jako tisíciletý lesní velikán.

„Možná že můj poslední šek od vydavatele přišel pozdě,“ ozvala se konečně máma. „A byl nižší, než jsem čekala. Ale já to nějak vymyslím, miláčku. Všechno bude v pořádku.“

Všechno bude v pořádku. Tohle byla její písnička, už tři roky to byla její písnička, od té chvíle, co začala být média plná jména Hawthorne a co se přihrnuly zpátky vzpomínky, které z dobrého důvodu potlačila. Zvlášť jedna.

„Na to školné zapomeň, mami.“ Lyra potřebovala ten telefonát ukončit. Na dálku sice bylo snadnější tvářit se normálně, ale stejně to něco stálo. „Můžu studium na semestr přerušit, obstarat si práci a na podzim požádat o půjčku.“

„Rozhodně ne.“ Hlas, který ta slova vyslovil, nepatřil mámě.

„Ahoj, tati.“

Keith Kane si vzal její matku, když byly Lyře tři, a v pěti letech ji adoptoval. Byl to jediný táta, kterého kdy poznala. Dokud nezačaly ty sny, svého biologického otce si ani nepamatovala.

„My to s mámou zařídíme, Lyro.“ Říkal to tónem, kterému se nedalo odporovat.

Stará Lyra by to ani nezkusila. „Jak zařídíte?“ naléhala.

„Máme nějaké možnosti.“

Lyra jen podle toho, jak vyslovil slovo možnosti, poznala, co tím myslí. „Mile’s End,“ řekla. To nemohl myslet vážně. Mile’s End byl víc než jenom dům. Byly to arkýře v podkroví, houpačka na verandě a lesy a potok a generace Kaneů, které vyrývaly svá jména do stejného stromu.

Lyra v Mile’s End vyrůstala. Do toho stromu vyryla svoje jméno, když jí bylo devět. Její malý bratříček si zaslouží udělat totéž. Nesmějí to prodat kvůli mně.

„Už nějakou dobu mluvíme o tom, že bychom si pořídili něco menšího.“ Táta byl klidný a věcný. „Údržba tohohle starého baráku nás ničí. Když pustím Mile’s End, můžeme si koupit malý domek ve městě, tobě zaplatit školu a založit tvému bratrovi studijní fond. Jeden developer –“

„Vždycky se objeví nějaký developer.“ Lyra ho ani nenechala domluvit. „A ty mu vždycky řekneš, ať jde k čertu.“

Tentokrát bylo na druhém konci linky výmluvné ticho.

KAPITOLA 3

LYRA

Běh bolel. Možná proto si ho oblíbila. Stará Lyra běhání nenáviděla. Teď dokázala uběhnout velké vzdálenosti. Problém byl, že postupem času to začalo bolet o něco méně. A tak si každý den přidávala.

A přidávala.

A přidávala.

Její rodiče a kamarádi nedokázali pochopit, že nechala tancování kvůli tomuhle. Vydržela to až do listopadu posledního ročníku střední školy, skoro na den přesně před rokem. Předstírala tak dlouho, jak to dokázala. Ale ani ona nebyla dost dobrá herečka, aby dokázala napodobit takovou tanečnici, jakou bývala. Předtím.

Připadalo jí nesprávné, že celý její život vyhodil z kolejí pouhý sen. Jediná vzpomínka. Lyra věděla, že její biologický otec je mrtvý – ale ne že spáchal sebevraždu, a ne že ona byla u toho. Potlačila to trauma tak důkladně, že pro ni neexistovalo. Jednoho dne byla normální spokojená teenagerka, a druhý – doslova přes noc – nebyla.

Nebyla normální. Nebyla spokojená, tím méně šťastná.

Její rodiče to věděli – ne co se změnilo, ale že se něco změnilo. Utekla na vzdálenou vysokou školu, jenže to dopadlo takhle. Stipendium nepokryje všechno. Rodiče ji ujistili, že zbytek školného nebude problém, ale zjevně lhali, což pravděpodobně znamenalo, že Lyra nedokázala zdaleka tak dobře předstírat normalitu, jak si myslela.

Lyra běžela a – bez ohledu na to, jak dlouho běžela – její mozek docházel pořád ke stejnému závěru: musím školy nechat. Tím aspoň získá trochu času, zbaví rodiče jednoho finančního závazku. Představa, že ze školy odejde, by neměla bolet. Ne že by si tu Lyra tenhle semestr nadělala kamarády, nebo že by se o to vůbec snažila. Procházela výukou jako akademicky založený zombík. Jenom šlapala vodu.

Ale pořád to bylo lepší než se utopit.

Lyra zaťala zuby a přidala. Po takhle dlouhém běhu už by to nemělo jít. Ale občas člověk nemůže dělat nic jiného než přitlačit.

Když se zastavila, už skoro nemohla dýchat. Cesta se jí před očima rozmazávala. Lyra se předklonila, opřela se rukama o kolena a nasávala kyslík. Nějaký idiot si zrovna tuhle chvíli vybral k tomu, aby na ni zahvízdal. Jako kdyby se ohnula kvůli němu.

Chvilku nato se k ní dokutálel fotbalový míč a zastavil se.

Lyra zvedla hlavu, zjistila, že skupina kluků čeká, jak zareaguje, a pár vteřin strávila úvahami, jak by znělo hromadné podstatné jméno pro idioty.

Houf?

Banda?

Ne, pomyslela si Lyra a sebrala míč. Cirkus. Cirkus idiotů nejspíš nečekal, že kopne míč přes jejich hlavy k bráně. Ale její táta byl středoškolský fotbalový trenér. A jak jednou její tělo něco umělo, už to nezapomnělo.

„Vedle!“ křikl jeden z těch kluků a rozchechtal se. Míč zasáhl břevno v šikmém úhlu, odrazil se a toho idiota, který na ni hvízdal, trefil do zátylku.

„Ani ne,“ křikla Lyra zpátky.

Nechat školy byl správný tah. Jediný možný tah. Ale když se Lyra pokusila vyjít po schodech ke studijnímu oddělení, skončila kus odtamtud na poště.

Já to udělám. Potřebuju jen minutku. Mechanicky došla ke svému poštovnímu boxu. Žádnou poštu nečekala, bylo to čistá prokrastinace. To jí ale nezabránilo otočit klíčem a otevřít schránku.

Uvnitř ležela obálka z tlustého kvalitního papíru. Bez zpáteční adresy. Sáhla po ní. Obálka byla těžší, než vypadala. Žádná známka. Lyra ztuhla. Tahle obálka – ať to bylo cokoli – nepřišla poštou.

Ohlédla se přes rameno a najednou se jí zmocnil pocit, že ji někdo sleduje. Roztrhla obálku. Uvnitř byly dvě věci.

První byl tenký list papíru, na kterém bylo tmavomodrým inkoustem ručně napsáno: ZASLOUŽÍŠ SI TO. Už když ta slova četla, papír se jí začal v rukou rozpadat. Pár vteřin nato z něj nezbylo nic než prach.

Velmi ostře si uvědomovala, jak jí v prsou buší srdce – jak jí s brutální silou tluče zevnitř do hrudního koše. Sáhla po druhém předmětu v obálce. Byl velký jako složený dopis, ale jen se dotkla prsty zlatého okraje, uvědomila si, že je z kovu – velmi tenkého kovu.

Vytáhla ho z obálky a zjistila, že na kovu je něco vyryto: dvě slova a symbol. To není symbol, uvědomila si. QR kód, který stačí naskenovat. Když si Lyra přečetla ta slova, věděla přesně, co drží v rukou.

Tohle byla vstupenka, pozvánka, předvolání. Slova vyrytá nad kódem poznala okamžitě – stejně jako by je poznal na téhle planetě každý, kdo má přístup k jakémukoli typu médií.

Velkolepá hra.

KAPITOLA 4

GIGI

Gigi Graysonová nebyla posedlá! Neměla v sobě moc kofeinu! Rozhodně jí nehrozilo, že vzápětí spadne ze střechy! Jenomže vykládejte něco takového Hawthornovi.

Pevná ruka jí sevřela loket. Kolem pasu se jí obtočila paže v obleku.

Než se Gigi vzpamatovala, byla bezpečně ve svém pokoji. Takhle to s jejím hawthornovským polovičním bratrem bylo vždycky. S ním se věci děly okamžitě. Z Graysona Hawthorna moc přímo prýštila. Vyhrával v hádkách jediným nadzvednutím svého ostrého světlého obočí.

A byla tu jistá nepatrná možnost, že Gigi z té střechy opravdu málem spadla.

„Graysone! Ten tvůj obličej mi chyběl! Tu máš, vezmi si kočku!“ Gigi zvedla Kataru – svou velikou bengálskou kočku, v podstatě leoparda – a strčila ji Graysonovi do náruče.

Kočky jsou skvělý způsob, jak lidi odzbrojit.

Graysona ovšem v podstatě nešlo zastihnout nepřipraveného. Pohladil pevnou rukou Kataru po hlavě. „Vysvětli mi to.“ Jako druhý nejstarší ze čtyř vnuků zemřelého miliardáře Tobiase Hawthorna měl Grayson sklon vydávat rozkazy.

Měl také nepříjemný zlozvyk zapomínat, že je jen o tři a půl roku starší než ona, ne o třicet.

„Proč jsem byla na střeše, proč jsem ti nebrala telefon nebo proč jsem ti dala kočku?“ zajímala se Gigi vesele.

Graysonovy světle šedé oči se rozhlédly po jejím pokoji a zaznamenaly stovky počmáraných papírů, které se válely po každém dostupném povrchu: po její matraci, po podlaze, dokonce i po zdech. Pak se pohledem znovu vrátil k Gigi. Beze slova jí zlehka vyhrnul levý rukáv. Na kůži tančily poznámky čerstvě zapsané Giginým neúhledným rukopisem s velikými smyčkami.

„Došel mi papír. Ale myslím, že už to skoro mám!“ zazubila se Gigi. „Jen jsem potřebovala trochu změnit perspektivu.“

Grayson si ji změřil. „Proto ta střecha.“

„Proto ta střecha.“

Grayson zlehka postavil Kataru na podlahu. „Já myslel, že volný rok využiješ k cestování.“

A právě proto mu nebrala telefon. „Ještě budu mít spoustu času, aby se ze mě stala Gigi bez hranic,“ slibovala.

„Po Velkolepé hře.“ Tohle Grayson neformuloval jako otázku.

Gigi to nepopřela. K čemu by to bylo? „Sedm hráčů,“ prohlásila s rozzářeným pohledem. „Sedm zlatých vstupenek – tři pro hráče, které vybere Avery, a čtyři žolíky.“

Ty žolíky byly skryté na tajných místech po celých Spojených státech. Veřejnost ani ne před čtyřiadvaceti hodinami dostala jedinou stopu, a Gigi Graysonová, řešitelka záhad, se do toho pustila.

„Gigi,“ oslovil ji Grayson klidně.

„Nic neříkej!“ vyhrkla. „Už takhle to bude vypadat dost podezřele, že jsem tvoje sestra, když všichni vědí, že Velkolepá hra je kolektivní dílo.“

Kolektivní dílo bratrů Hawthornových a hawthornovské dědičky. Čtyř vnuků Tobiase Hawthorna a zdánlivě náhodné teenagerky, která zdědila celý majetek výstředního miliardáře.

„Shodou okolností,“ vysvětlil Grayson, „jsem se na návrhu letošní hry nepodílel ani v nejmenším. Avery a Jamie chtějí, abych dělal dohled na místě. Budu to tam řídit; takže abych nemohl nic naznačit, jdu do toho bez jakýchkoli předběžných znalostí.“

Nemůžeš napovědět, když neznáš karty, pomyslela si Gigi. „To se mi líbí,“ podotkla. „Ale i tak! Pšt.“ Přísně se na něj podívala. „Tohle musím zvládnout sama.“

Grayson odpověděl na její pokus o rozhodnost dvěma vteřinami mlčení. Nato následovala jediná otázka: „Kde máš postel?“

Tuhle změnu tématu nečekala. To je těžké, Graysone. Vrhla na něj svůj nejzářivější úsměv a ukázala na matraci na podlaze. „Voilà.“

„Tohle je matrace,“ opravil ji Grayson. „Kde je tvoje postel?“

Zmíněná postel byla mahagonová a starožitná. Než stačila Gigi přijít na něco dost chaotického, aby to odvedlo pozornost od otázky, přistoupil Grayson k jejímu šatníku a otevřel ho.

„Nejspíš si říkáš, kde je zbytek mého oblečení,“ prohlásila Gigi vesele. „A já ti to ráda prozradím – po hře.“

„V pěti slovech nebo méně, Juliet.“

Použil její skutečné jméno, což pravděpodobně znamenalo, že to nenechá být. Za ten rok a půl od chvíle, co se Gigi se svým bratrem setkala poprvé, už zjistila – svými dedukčními schopnostmi a taky trochu čmucháním –, že Grayson byl tím vnukem, ze kterého si miliardář Tobias Hawthorne od dětství vychovával dokonalého dědice: impozantního, velitelského, pána situace za každých okolností.

Gigi protočila oči a poslechla. Odpočítávala slova na prstech: „Obrácená loupež.“ Zazubila se. „Zvládla jsem to na dvě!“

Grayson na to odpověděl dalším obávaným nadzvednutím obočí.

„Obrácená loupež,“ objasnila Gigi ochotně, „je to, že se někomu vloupáš do domu – ale místo aby sis něco odnesl, tak tam něco necháš.“

„Mám to brát tak, že tvoje mahagonová postel teď stojí v domě někoho jiného?“

„Nemluv nesmysly!“ odsekla Gigi. „Prodala jsem ji a obráceně uloupila ty prachy.“ Pak dospěla k manažerskému rozhodnutí, přidřepla a přivolala k sobě Kataru.

Grayson předpokládal – správně –, že mu za chvilku přistane na hlavě hodně velká kočka. Klekl si a položil jí ruku na rameno. „To kvůli našemu otci?“

Gigi dál dýchala. Dál se usmívala. Aby dokázala předstírat, že TAJEMSTVÍ je prostě tajemství a ona je umí skvěle udržet, nesměla nikdy ani pomyslet na Sheffielda Graysona.

Kromě toho, když se člověk usmívá, je šťastnější. To tvrdí věda.

„Kvůli mně,“ odsekla. Podrbala Kataru na krku a jednou z jejích tlapek ukázala ke dveřím. „Ztrať se.“

Grayson se neztratil. „Něco pro tebe mám.“ Sáhl do saka svého obleku Armani a vytáhl černou dárkovou krabičku – vysokou tak tři centimetry a dlouhou asi na dva menší croissanty. „Od Avery.“

Gigi zírala na krabici. Když Grayson otevřel víko, dokázala přes divoký rámus svého srdce myslet jen na jedno: Sedm zlatých vstupenek – tři pro hráče, které vybere Avery.

„Je tvoje, jestli chceš.“ Grayson teď mluvil váhavěji. On nebyl váhavý člověk, a tak to Gigi napovědělo, že ten dar není jen náhoda. Avery se tak snaží vynahradit –

Nemysli na to. Usmívej se dál.

„Já to nikomu neřeknu,“ prohlásila Gigi a hrdlo se jí zrádně sevřelo. „To snad Avery ví, ne?“

Grayson se jí podíval do očí. „Ví to.“

Gigi se zhluboka nadechla a couvla. „Řekni Avery, že jí děkuju – ale ne.“ Nestála o ničí špatné svědomí. Nestála o jejich lítost. Nechtěla, aby si Grayson třeba jen vteřinu myslel, že není dost silná. Že je potřeba ji litovat.

„Jestli si ji nevezmeš,“ upozornil Grayson, „mám pokyn dát tu vstupenku Savannah.“

„Savannah nemá čas,“ odpověděla okamžitě. „Kvůli studiu. Basketu. A plánům na světovládu.“ Gigino dvojče TAJEMSTVÍ neznalo. Savannah byla ta chytrá, ta hezká, ta silná. Byla soustředěná, odhodlaná, výborná studentka.

A Gigi byla… tady.

Podívala se na písmena na své ruce a přestala na Graysona myslet. Ona to zvládne – všechno.

Udržet TAJEMSTVÍ.

Ochránit Savannah.

Rozluštit šifru a získat svou vlastní vstupenku.

A aspoň jednou v životě dokáže, že je schopná vyhrát.

KAPITOLA 5

ROHAN

Kdybych tak dostal pětku pokaždé, když mi někdo přitiskne pistoli do zátylku, myslel si Rohan.

„Dej to sem.“ Ten blázen s pistolí neměl tušení, jak moc ho jeho hlas prozrazuje.

„Co přesně?“ Rohan se otočil a ukázal prázdné ruce. Pravda, ještě před vteřinou prázdné nebyly.

„Tu vstupenku.“ Muž zamával pistolí Rohanovi před obličejem. „Dej to sem! Ve hře už zůstaly jen dva žolíky.“

„Oprava,“ prohlásil Rohan lenivě, „už nezůstal žádný.“

„To nemůžeš vědět.“

Rohan se usmál. „Moje chyba.“ Poznal přesně okamžik, kdy to jeho protivníkovi došlo. Rohan chyby nedělal. Prvního žolíka objevil v Las Vegas a druhého tady v Atlantě, v kterémžto okamžiku přešel k druhé fázi plánu.

Tahle střecha poskytovala vynikající vyhlídku, ze které se dalo pozorovat nádvoří dole.

„Ty máš ty poslední dvě vstupenky? Obě?“ Muž sklonil pistoli a udělal krok vpřed – obojí byla chyba. „Dej mi jednu. Prosím.“

„Těší mě, že se tvoje chování zlepšuje, ale jen pro tvou informaci, já si rád soupeře vybírám sám.“ Rohan se obrátil k muži – a k pistoli – zády a zamířil pohledem dolů na nádvoří. „Ona docela vyhovuje.“

O čtyři patra níž zkoumala sochu mladá žena s vlasy barvy čokolády a krokem tak pružným, že to odporovalo gravitaci.

„Je možné,“ dodal Rohan vlídným polohlasem, „že vstupenka, kterou jsem našel tady nahoře, se teď nachází tam dole.“

Po zlomku vteřiny se muž s pistolí vrhl ke schodům – vedoucím dolů na nádvoří. K té holce.

„Něco jí udělej a budeš toho litovat.“ Rohan to neříkal s žádným zvláštním důrazem. Ani nemusel.

Většina lidí měla dost rozumu, aby poznala, kdy to myslí vážně.

„A je to tady, přátelé! Tisková zpráva hawthornovské dědičky Avery Grambsové potvrdila, že ani ne osmačtyřicet hodin po začátku bylo všech sedm míst letošní Velkolepé hry obsazeno.“

Rohan seděl na kraji postele, která nebyla jeho, na sobě neměl nic než přepychový župan z turecké bavlny a pomalu protáčel mezi prsty nůž. Být duchem má své výhody. Během posledního roku se objevoval v podobných luxusních hotelích jako tenhle a zase z nich mizel bez nejmenších problémů. Ten rok strávil shromažďováním peněz, kontaktů, informací – samo o sobě to na získání Milosti nestačí, ale je to dost, aby jeho současný plán nebyl závislý na náhodě.

„Loňská hra byla otevřená pro všechny,“ pokračoval reportér na obrazovce, „a lidé z celého světa se hnali po sérii složitých stop, které je vedly z Mosambiku přes Aljašku až po Dubaj. Letos to patrně bude intimnější záležitost a identita sedmi šťastných hráčů je momentálně přísně střeženým tajemstvím.“

Tak přísně střeženým ne. Přinejmenším pro někoho s Rohanovými schopnostmi.

„Místo, kde se hra bude odehrávat, se také úzkostlivě tají.“

„V určitých smyslech slova úzkostlivě,“ zavtipkoval Rohan a vypnul televizi. Když přihlásil svou vstupenku, dostal informaci o místě a čase vyzvednutí. Ten se teď blížil, a tak zamířil do veliké sprchy luxusního apartmá.

Shodil župan, ale nůž si nechal.

Skleněné stěny sprchy se zamlžily párou a Rohan přiložil špičku nože ke sklu. Vždycky měl lehkou ruku, vždycky věděl, jak moc – nebo málo – přitlačit. Zlehka přejel špičkou nože po vlhké vrstvičce na skle a nakreslil do ní šest symbolů.

Střelce, věž, jezdce, dva pěšce a dámu.

Rohan už začal hodnotit své soupeře. Odette Moralesová. Brady Daniels. Knox Landry. Přeškrtl špičkou nože střelce, věž a jezdce. Zbývaly tři hráčky, nejblíž Rohanovu vlastnímu věku necelých dvaceti. Gigi Graysonovou pozoroval ze střechy. Zbylé dvě znal jen na papíře.

Na takovouhle hru bude potřeba zapracovat na jistých aktivech. Tyhle tři představovaly… možnosti.

GigiGraysonová. Savannah Graysonová. Lyra Kaneová. Jenom čas ukáže, která z nich bude Rohanovi nejužitečnější – a jestli některá z nich dokáže být tak všestranná jako dáma.

KAPITOLA 6

LYRA

Auto s řidičem vyzvedlo Lyru na určeném místě. Soukromý tryskáč ji převezl z jednoho zabezpečeného letiště na druhé. Tam čekala helikoptéra.

„Vítej na palubě,“ ozvalo se z druhé strany vrtulníku a vzápětí ho obešla vysoká štíhlá postava a zamířila k ní.

Lyra ho okamžitě poznala, samozřejmě. Jamesona Hawthorna nebylo možné nepoznat. „Technicky vzato na té palubě ještě nejsem,“ podotkla.

Bylo to malicherné? Možná. Ale byl to Hawthorne a pohled na něj jí připomněl ten sen – a jediné tři věty, které si Lyra od svého mrtvého otce pamatovala.

Všechno nejlepší, Lyro.

Tohle udělal Hawthorne.

A pak hádanka: Jak sázka začne? Tak ne.

„Když jsem říkal na palubě, neměl jsem na mysli helikoptéru.“ Jameson Hawthorne byl zjevně typ člověka, který dokáže během zlomku vteřiny zaobalit úsměšek do úsměvu. „Vítej ve Velkolepé hře, Lyro Catalino Kaneová.“

Ve způsobu, jakým ta slova vyslovil, něco bylo, zlověstná energie, vyzvání.

„Ty jsi Jameson Hawthorne,“ prohlásila Lyra. Nedovolila, aby se jí do hlasu vloudila byť jen špetka obdivu. Nechtěla, aby si myslel, že na ni nějak působí jeho přítomnost, jeho vzhled, způsob, jakým se opírá o helikoptéru ledabyle jako o zeď.

„Vinen,“ odpověděl Jameson. „To já tak většinou bývám.“ Pak se podíval přes její rameno. „Jdeš pozdě,“ zavolal.

„Ano, jestli tím pozdě myslíš brzo.“

Lyra ztuhla. Ten hlas znala, znala ho tak, jak její tělo znalo choreografii, kterou tisíckrát trénovala, tak, jak ji ještě po desetiletích zabolí touhou po ní, jen zaslechne první tóny hudby. Ten hlas znala.

Grayson Hawthorne.

„Rozhodně jdeš pozdě,“ odporoval Jameson.

„Nikdy nechodím pozdě.“

„To skoro vypadá,“ prohlásil Jameson nevinně, „že ti někdo řekl špatný čas.“

Lyra Jamesona skoro neslyšela, protože jediný zvuk, který její mozek dokázal zpracovat, byly kroky za jejími zády. Říkala sama sobě, že se chová směšně, že přece nemůže cítit, jak se Grayson Hawthorne blíží.

Nic pro ni neznamená.

Tohle udělal Hawthorne. Tu vzpomínku vystřídala jiná. Otcův hlas nahradil ten Graysonův: Přestaň volat. To byl ten velitelský povýšený příkaz, který vydal tenkrát, když potřetí a naposledy vytočila jeho číslo a hledala odpovědi, hledala něco.

Až dodnes byl Grayson Hawthorne jediný člověk, kterému kdy řekla o té vzpomínce, o těch snech, o sebevraždě svého otce, o faktu, že u toho byla.

A Graysonu Hawthornovi to bylo jedno.

Samozřejmě že bylo. Je pro něj cizí, je nula. A on je Hawthorne. Arogantní, chladný, povýšený idiot Hawthorne, kterému nezáleží na tom, kolik životů jeho miliardářský dědeček zničil – nebo čích.

Grayson se zastavil kousek od Lyry. „To předpokládám víš, Jamie, že tě někdo pozoruje.“

„Ale ovšemže to ví.“ Tohle neodpověděl Jameson.

Lyře se konečně povedlo otočit. Za Graysonem – na kterého se nedívala – spatřila, jak se k nim někdo blíží. Byl tak daleko, že by neměl být schopen je slyšet nebo odpovědět na tu otázku.

A přesto… Lyra si nově příchozího prohlédla. Byl vysoký, široký v ramenou, ale všude jinde štíhlý a pohyboval se s elegancí, kterou poznala, protože ji sama měla. Jeho přízvuk byl britský, pleť světle hnědá, lícní kosti ostré.

A jeho úsměv byl rozhodně nebezpečný.

Černé husté vlasy se na koncích trochu kroutily, ale nic neupraveného na nich nebylo. A na něm taky ne. „I když abych to uvedl na pravou míru,“ dodal nově příchozí a podíval se Lyře do očí, „nepozoroval jsem Jamesona.“

Mě, pomyslela si Lyra. Pozoroval mě. Odhadoval konkurenci.

„Rohane,“ uvítal ho Jameson tónem napůl obviňujícím a napůl pobaveným.

„Taky tě rád vidím, Hawthorne.“ Jeho přízvuk zněl méně aristokraticky než před chvilkou a Lyra měla náhle pocit, že tenhleten Rohan může být kýmkoli, kým být chce.

Kdyby to jen tak bylo takhle snadné pro ni.

„Tak brzdit,“ přikázal Grayson. Lyra si nebyla jistá, jestli mluví s Jamesonem, nebo s Rohanem. Jasné bylo jen to, že její přítomnosti si ani nevšiml.

„Tady můj upjatý a poněkud méně charismatický bratr se bude letos starat o to, aby všichni hráli podle pravidel,“ varoval Jameson Rohana. „Včetně tebe.“

„Já osobně,“ prohlásil Rohan, vrátil se pohledem k Lyře a jeho rty se pomalu nadzvedly v tom úsměvu, „se domnívám, že hrát podle pravidel je přesně půlka zábavy.“

KAPITOLA 7

LYRA

Jameson helikoptéru pilotoval, což Lyru překvapilo méně než fakt, že se Grayson snížil k tomu, že poletí vzadu s hráči – dohromady byli čtyři. Vzájemné představení už proběhlo.

Soustřeď se na konkurenci, říkala si Lyra. Ne na Graysona Hawthorna.

Rohan seděl po její pravici a šikovně jí blokoval – aspoň po většinu času – Graysona. Její britský soupeř seděl s dlouhýma nohama mírně nataženýma a s ledabylým držením těla – záměrně ledabylým. Proti sobě měl Rohan chlapíka tak kolem pětadvacítky, kterého Jameson představil jako Knoxe Landryho. Lyra se obrátila k němu.

Knox měl vlasy jako typický kolejní frajírek, nagelované a sčesané dozadu, kromě těch, které mu umělecky padaly do obličeje. Byl to běloch, mírně opálený, hnědovlasý, s chytrýma očima, tmavým obočím, ostrou linií brady. Na sobě měl drahou flísovou sportovní vestu a pod ní košili s límečkem. Oblečení a účes by ho měly správně řadit do kategorie bohatýrozmazlenec nebo tatíček ve financích, ale nos, který byl zjevně trochu mockrát přeražený, spíš říkal něco jako barový rváč.

Lyra si ho prohlížela a Knox jí to otevřeně oplácel. Ať v ní viděl cokoli, velký dojem to na něj zřejmě neudělalo.

Podceňuj mě.Prosím. Lyra na to byla zvyklá. Na světě jsou horší věci než dostat hned od startu strategickou výhodu.

Lyra nehnula ani brvou a obrátila svou pozornost k staré ženě, která seděla vedle Knoxe. Odette Moralesová měla husté, stříbřitě šedé vlasy, které nosila dlouhé a rozpuštěné. Špičky – a jenom špičky – byly nabarvené na uhlovou čerň. Lyra uvažovala o tom, jak je asi stará.

„Osmdesát jedna, miláčku.“ Odette si v Lyře četla jako v knize. Usmála se. „Ráda si myslím, že jsem s věkem změkla.“

Jenže nezměkla, pomyslela si Lyra. V Odette bylo něco – její stárnoucí krása, její úsměv –, co Lyře připomínalo orla na lovu.

Vrtulník najednou prudce zatočil a Lyra se zajíkla. Pohled z okna zahnal z její mysli všechno ostatní. Tichý oceán byl rozlehlý a modrý – sytá temná modř promíšená s odstíny stejně hluboké zeleně. Velké skalnaté útvary na pobřeží trčely nad vodu jako pomníky jiného času a starší země. V tom, jak se vlny lámaly na skalách, bylo něco magického.

Helikoptéra se odlepila od pobřeží a vznesla se nad vodu. Lyra uvažovala, jak daleko asi poletí. Jaký dolet může ten vrtulník mít? Sto kilometrů? Pět set?

Všechno sleduj. Dýchej. Helikoptéra letěla k cíli a Lyra na okamžik neviděla nic než oceán – nezměrný, bez hranic.

A pak spatřila ostrov.

Nebyl velký, ale když se helikoptéra přiblížila, začalo být jasné, že ten kousek země není ani tak malý, jak původně vypadal. Shora byl většinou béžový a zelený – až na místa, kde byl černý.

A v té chvíli Lyra pochopila, kde jsou. Hawthorne Island.

Helikoptéra náhle klesla, řítila se dolů a vyrovnala se pár centimetrů nad špicemi stromů. Během okamžiku překročili hranici zdravého lesa a ocitli se nad spálenými zbytky dávno mrtvých stromů, připomínkou toho, že to není jenom soukromý ostrov, prázdninové útočiště, miliardářská výstřednost – jedna z mnoha.

Na tomhle místě strašilo.

Lyra to věděla lépe než většina lidí: tragédie se nedá setřít. Ztráta nechává stopy. Čím hlubší je rána, tím déle trvá hojení. Před desítkami let tady zuřil požár. Snažila se vzpomenout si na všechno, co o požáru na Hawthorne Island četla. Pár lidí tu umřelo. A vina padla na místní děvče, ne na Hawthorna.

Jak příhodné.

Lyra se předklonila a bezděky se střetla s Graysonovým pohledem. Měl ten typ obličeje, který vypadá, jako by byl vytesaný z ledu nebo kamene – ostré úhly, tvrdá čelist, rty dostatečně plné, že by měly tvář změkčit, ale nezměkčily. Vlasy měl světlé, oči pronikavě stříbřitě šedé. Podle Lyřina názoru vypadal Grayson Hawthorne přesně tak, jak zněl: vypadal jako dokonalá zbraň, nelidská, ovládaná, nemilosrdná.

S kým mluvím? Nebo by vám bylo milejší, abych tu otázku formuloval jinak? Komu vzápětí položím telefon?

Lyra se prudce opřela v sedadle. Naštěstí si toho nikdo nevšiml.

Přistávali.

Přistávací plochu označoval kruhový terč a Jameson Hawthorne na něj spustil helikoptéru tak hladce, že to Lyra skoro necítila.

Netrvalo ani minutu, než se dveře vrtulníku otevřely, ale i to se zdálo být příliš. Lyra se nemohla dočkat, až z toho uzavřeného prostoru unikne.

„V určitém smyslu,“ oznámil Jameson, když všichni hráči vystoupili, „hra začíná dnes večer. Ale v jiném, velmi skutečném smyslu – začíná právě teď.“

Právě teď. Lyře se rozbušilo srdce. Zapomeň na Graysona. Zapomeň na Hawthorny. Byli děti, když její neznámý otec zemřel se jménem Hawthorne na rtech. Možná by mohli zjistit, jak to tehdy opravdu bylo, kdyby jim na tom záleželo – kdyby mu na tom záleželo –, ale proto tady Lyra není. Je tady kvůli své rodině. Kvůli Mile’s End.

„Máte čas do západu slunce, abyste prozkoumali ostrov,“ poradil Jameson hráčům a znovu se opřel o vrtulník. „Je tu jistá malá možnost, že jsme tu někde poschovávali pár věcí. Náznaky toho, co v letošní hře můžete očekávat. Předměty, které vám někdy později můžou být užitečné.“ Jameson se odlepil od helikoptéry a při další řeči chodil podél ní tam a zpět. „Na severní špici je nově postavený dům. Mezi tímto okamžikem a západem slunce si dělejte, co chcete, ale ve chvíli, kdy slunce úplně zmizí za obzorem, vypadne ze hry každý, kdo v tom domě nebude.“

Prozkoumat ostrov. Stihnout to do západu slunce. Lyřino tělo bylo připravené, svaly nachystané k pohybu, smysly zostřené. Prošla rovnou kolem Graysona Hawthorna na kraj plochy.

„Pozor,“ přikázal za ní jeho rázný, sebejistý hlas. „Je tam sráz.“

„Já nepadám,“ odpověděla Lyra bezvýrazně. „Dobrá rovnováha.“ Odpověď nepřišla a ona se proti své vůli ohlédla. Nejdřív spatřila Jamesona, který se na Graysona díval s podivným výrazem ve tváři. A Grayson…

Grayson se díval na ni. Zíral na Lyru – ne tak, jako by si jí poprvé všiml, ale jako by mu sama její existence dala ránu do čelisti.

Opravdu je tak málo zvyklý, že by mu někdo odporoval?

Tohle Lyra nemohla potřebovat. Musela se pohnout. Knox a Rohan byli už pryč. Odette stála tváří k oceánu a dlouhé vlasy s černými špičkami za ní ve větru vlály.

Jameson se podíval z Graysona na Lyru a usmál se způsobem, který se nedal popsat jinak než jako zlomyslný. „Tohle by mohla být zábava.“