KLÍČEM JE KLID

Ryan Holiday

KLÍČEM JE KLID
Ryan Holiday

STILLNESS IS THE KEY by Ryan Holiday
Copyright © 2019 by Ryan Holiday
This edition published by arrangement with Portfolio, an imprint of Penguin Publishing Group, a division of Penguin Random House LLC.

Překlad: Jana Zajícová
Obálka: Nay Mi
Sazba e-knihy: Michal Kočí
Ilustrace na obálce: Freepik.com
Odpovědná redaktorka: Kateřina Hošková

Vydalo nakladatelství Audiolibrix
Makovského 1334/26, Řepy, 163 00 Praha 6
v roce 2020 jako svou 6. publikaci
První vydání

Připomínky: audiolibrix.cz/pripominky
Detail titulu: audiolibrix.cz/klid
Objednávky knih: audiolibrix.cz/objednavky
Při diskusi o knize použijte hashtag #klicemjeklid
Kniha je dostupná také jako audiokniha na audiolibrix.cz/klid

České vydání © Audiolibrix s.r.o. 2020

Všechna práva vyhrazena

audiolibrix.cz/nakladatelstvi
Žádná část této publikace nesmí být kopírována a rozmnožována za účelem rozšiřování v jakékoli formě či jakýmkoli způsobem bez písemného souhlasu vydavatele.

ISBN 978-80-907884-6-6

Je to velký souboj a božský úkol 

– získat mistrovství, svobodu, štěstí a klid. 

– EPIKTÉTOS –

PŘEDMLUVA

Jsme v Římě a první století našeho letopočtu se již přehouplo do své druhé poloviny. Lucius Annaeus Seneca, největší dramatik a nejmoudřejší filosof své epochy, který tahá za nitky v politickém zákulisí, se snaží soustředit na práci.

Sužuje ho ukrutný, nesnesitelný kravál z ulice pod jeho oknem.

Řím byl vždy hlučné město (můžete si to představit jako rámus newyorského staveniště), ale blokem, ve kterém dlí Seneca, se nyní nese ohlušující kakofonie rušivých zvuků. V tělocvičně pod jeho pokoji zvedají sportovci závaží a pouštějí je na zem. Masérka hněte záda otylých starců. Plavci skáčou do vody. U vchodu do budovy zrovna načapali kapsáře a ten se rozhodl ztropit scénu. Kola projíždějících vozů rachotí po kamenné dlažbě, tesaři se pachtí ve svých dílnách a prodavači z plna hrdla vyvolávají své zboží. Děti se smějí a hrají si. Psi štěkají.

Účinek randálu přicházejícího oknem dále znásobuje prostý fakt, že Senekovi se hroutí život pod rukama. Jedna krize stíhá druhou. Nepokoje v odlehlých provinciích komplikují jeho finanční situaci. Stárne a je to znát. Jeho nepřátelé ho vytlačili z politického dění, a nyní se ke všemu ještě rozkmotřil s Neronem. Stačí, aby se císaře zmocnil chvilkový rozmar, a Seneca může být o hlavu kratší.

Jak si každý jistě dokáže představit z perspektivy svého vlastního hektického života, není toto prostředí příhodné pro jakoukoli činnost. Neumožňuje přemýšlení, tvorbu, psaní či správné rozhodování. Hluk a politické otřesy způsobily, že Seneca začal litovat, že byl vůbec obdařen sluchem, jak sdělil svému příteli.

Tato scéna však z dobrých důvodů již mnoho staletí pokouší představivost Senekových obdivovatelů. Jak je možné, že se člověk čelící takové nepřízni osudu nejenže nezbláznil, ale dokonce v sobě našel klid k tomu, aby dokázal – v některých případech přímo v oné hlučné místnosti – jasně myslet a psát trefné, dokonale vystavěné eseje, jež zasáhly miliony čtenářů a dotkly se pravd, které jsou přístupné jen nemnohým?

„Obrnil jsem se proti tomu všemu,“ vysvětlil Seneca témuž příteli. „Nutím svou mysl, aby se soustředila, a nenechávám ji bloumat po věcech, které stojí mimo ni. Venku se klidně může strhnout vřava – důležité je, že uvnitř není nic rušivého.“

Není to přesně to, po čem všichni bažíme? Jaká disciplína! Jaké soustředění! Schopnost vytěsnit to, co nás obklopuje, a plně využívat to, co je v nás, kdykoli a kdekoli, všem svízelům navzdory? Nebylo by to úžasné? Představte si, co všechno bychom mohli zvládnout a o kolik šťastnější bychom byli!

Podle Seneky a dalších přívrženců stoické filosofie platí, že pokud člověk rozvine mír sám v sobě, tedy pokud dosáhne stavu, jemuž stoikové říkali apatheia, může celý svět zachvátit válka, avšak on bude i nadále produktivně myslet a pracovat a zachová si pohodu. „Můžete si být jisti, že jste v harmonii sami se sebou,“ napsal Seneca, „když vás nezasáhne žádný zvuk, když vás ze soustředění nevytrhne žádné slovo, ať již se jedná o lichotku, hrozbu či jen prázdný zvuk, který kolem vás bezvýznamně prosviští.“ V tomto stavu člověka nic nezasáhne (dokonce ani vyšinutý císař), neexistuje emoce, která by ho mohla rozrušit, ani pohrůžka, která by ho rozhodila. Každičká součást této chvíle je a navěky zůstane jeho.

Této silné myšlence dále dodává na působivosti pozoruhodný fakt, že ke stejnému závěru dospěly takřka všechny ostatní filosofické systémy starověkého světa nehledě na to, jak odlišné a vzdálené byly.

Je vcelku lhostejné, zda byste byli žákem sedícím u Konfuciových nohou v roce 500 př. n. l. nebo studentem raného řeckého filosofa Démokrita sto let poté či zda byste o generaci později seděli v Epikúrově zahradě. Tak či onak byste si vyslechli stejně důrazné volání po tomto vyrovnaném, neochvějném, ničím nezčeřeném klidu.

Buddhisté znají pojem upekkha, Arabové mají výraz sakína, Židé tomu říkají hištavut. V druhé knize epického zpěvu Bhagavadgíta je zmiňována samatva neboli vyrovnanost mysli – klid, který je vždy stejný. Řecky se to řekne euthymia a hesychia. Epikurejci hovořili o ataraxii a křesťanská filosofie pracovala s pojmem aequanimitas.

V angličtině tomu říkáme stillness a v češtině klid.

Klid. 

Nevzrušeně pozorujete, jak se kolem vás točí svět.

Nejednáte ve shonu. Slyšíte jen to, co je třeba slyšet. Dokážete se na povel zklidnit, vevnitř i navenek.

Čerpáte z logos a z tao, ze slova a z cesty.

Buddhismus. Stoicismus. Epikureismus. Křesťanství. Hinduismus. Je prakticky nemožné najít filosofický směr či náboženskou doktrínu, která by neuctívala tento vnitřní mír – tento klid – coby nejvyšší dobro a klíč ke špičkové výkonnosti a šťastnému životu.

A když se na něčem shodnou prakticky všichni moudří lidé starověkého světa, bylo by pošetilé nenaslouchat jim.

ÚVOD

Volání po klidu přichází po špičkách – na rozdíl od moderního světa.

Vedle lomozu, brebentění, intrik a půtek, které byly důvěrně známy obyvatelům Říma ze Senekových časů, máme také troubící auta, stereo soupravy, budík na mobilním telefonu, upozornění na novinky na sociálních sítích, řetězové pily a letadla.

Osobní a pracovní problémy nás přetěžují podobně jako Seneku. V práci na nás dotírá konkurence. Na stole se vrší papíry a e-mailová schránka přetéká zprávami. Jsme pořád k dosažení, což znamená, že polemiky a novinky nikdy nejsou daleko. Zpravodajské relace nás bombardují jednou krizí za druhou na všech obrazovkách, které vlastníme – a že jich není málo! Pracovní soukolí nás neúprosně semílá a nikdy se nezadrhne. Přejídáme se, ale zároveň trpíme podvýživou. Čelíme přílišnému množství stimulů a termínů a jsme osamoceni.

Kdo má takovou moc, že se může zastavit? Kdo má čas přemýšlet? Najde se někdo, koho povyk a negativa naší doby nechávají chladným? 

Rozsah a naléhavost našeho boje jsou veskrze moderní, avšak kořeny mají v nadčasovém problému. Historie ukazuje, že schopnost v sobě kultivovat ticho a potlačovat napětí, zpomalit svou mysl, pochopit své emoce a ovládnout své tělo vždy představovala obrovskou výzvu. „Veškeré problémy lidstva pocházejí z naší neschopnosti posedět tiše o samotě v místnosti,“ napsal Blaise Pascal v roce 1654.

Evoluce v řadě případů vede k tomu, že u rozmanitých druhů, jako jsou ptáci a netopýři, se v zájmu jejich přežití vyvinou podobné adaptace. Totéž platí pro filosofické školy, které dělí velké vzdálenosti, či dokonce oceány. Mnohé z nich se svou jedinečnou cestou dobraly ke stejnému zásadnímu cíli: ke klidu, kterého je zapotřebí, abychom mohli určovat chod svého života. Abychom přežili a vedli si zdárně v libovolném prostředí bez ohledu na to, jak je hlučné či horečné.

A z tohoto důvodu není klid žádný esoterický blábol či doména mnichů a mudrců, nýbrž něco, co zoufale potřebuje každý z nás, ať už řídíme hedgeový fond či hrajeme v Super Bowl, pracujeme na průlomovém výzkumu či vychováváme děti. Je to dosažitelná cesta k osvícení a excelenci, velikosti a štěstí, výkonnosti i přítomnosti, a to pro každého.

Klid je to, co dává střelcovu šípu přesný směr. Podněcuje nové nápady. Zpřesňuje perspektivu a osvětluje vazby. Zpomaluje míč tak, abychom se do něj dokázali trefit. Generuje vizi, pomáhá nám odolat davovým vášním, vytváří prostor pro vděčnost a údiv. Klid nám umožňuje vytrvat a uspět. Je to klíč, který odemyká hluboké poznání a zprostředkovává je i nám, obyčejným smrtelníkům.

Tato kniha ukazuje, kde se tento klíč nachází, a vyzývá nejen k tomu, abyste v sobě našli klid, ale také aby z vás vyzařoval navenek, protože náš svět potřebuje více světla než kdykoli předtím.

KLÍČ KE VŠEMU

V raných dnech americké občanské války si konkurovaly desítky plánů, jak dosáhnout vítězství a komu svěřit velení. Všichni generálové před každou bitvou chrlili připomínky a podléhali nebezpečným vášním. Vzduch byl nabitý paranoií a strachem, egem a arogancí. Jenom naděje bylo pomálu.

V těchto nervozitou nabitých prvotních momentech se odehrála úžasná scéna: Abraham Lincoln ve své pracovně v Bílém domě promluvil ke skupině generálů a politiků. V té době panovalo obecné přesvědčení, že válku lze vyhrát jen v obřích, krvavých bitvách v největších městech země jako Richmond, New Orleans a možná dokonce i Washington, D.C.

Lincoln, který si vojenskou strategii nastudoval jako samouk z knih vypůjčených v knihovně amerického Kongresu, rozložil na velkém stole mapu a namísto velkoměst ukázal na Vicksburg, městečko ve státu Mississippi hluboko na jižanském území. Bylo to opevněné město ležící nad prudkým srázem nad řekou Mississippi a obsadily je ty nejhouževnatější vzbouřenecké oddíly. Kdo držel Vicksburg, měl pod palcem plavbu na důležité řece, do níž se poblíž vlévají další významné toky, a navíc tudy procházely železniční trati, které zásobovaly konfederační vojska a obří otrokářské plantáže na celém Jihu.

„Vicksburg je klíč,“ řekl Lincoln přítomným s jistotou muže, který se tímto tématem zabýval tak intenzivně, že své myšlenky může vyjádřit těmi nejjednoduššími slovy. „A válka nikdy neskončí, dokud tento klíč nebudeme mít v kapse.“

Ukázalo se, že Lincoln měl naprostou pravdu. Trvalo to ještě dlouhé roky a vyžádalo si to obrovské soustředění a trpělivost a také nekompromisní oddanost, ale strategie, kterou tenkrát ve své pracovně předestřel, v konečném důsledku vyhrála Severu válku a navždy ze Spojených států vymýtila otroctví. Všechna ostatní důležitá vítězství v občanské válce – od Gettysburgu přes Shermanův pochod k moři až po kapitulaci generála Leeho – byla možná díky tomu, že generál Ulysses S. Grant v roce 1863 na Lincolnův pokyn obklíčil a dobyl Vicksburg, rozštěpil tak Jih na dvě části a získal kontrolu nad nesmírně důležitou vodní cestou. Lincoln se neukvapil a nenechal se vyprovokovat. Díky své uvážlivé povaze a intuici si povšiml něčeho, co uniklo jeho poradcům, ba dokonce i samotné protistraně, a držel se toho. Třímal totiž klíč, který mu odemkl vítězství, navzdory zášti a pošetilosti všech těch, kdo navrhovali jiný postup.

Každý z nás ve svém životě čelí velkému počtu problémů. Protichůdné priority a přesvědčení nás táhnou různými směry. Tomu, čeho bychom chtěli v osobním i profesním životě dosáhnout, stojí v cestě překážky a nepřátelé. Martin Luther King jr. jednou poznamenal, že v každém z nás se odehrává nespoutaná občanská válka – mezi našimi dobrými a špatnými impulsy, mezi našimi ambicemi a zásadami, mezi tím, čím bychom mohli být, a tím, co nám komplikuje cestu k naplnění tohoto potenciálu.

V oněch bitvách, v oné válce představují klid řeka a železniční uzel, na nichž tolik záleží. Klíčem je klid, pokud chceme:

myslet jasně,

chápat věci v souvislostech,

činit těžká rozhodnutí,

zkrotit emoce,

vytyčit si ty správné cíle,

vypořádat se s velkým tlakem,

udržet si vztahy s jinými,

vybudovat si dobré návyky,

být produktivní,

mít optimální fyzickou výkonnost,

dosáhnout naplnění,

vychutnat si okamžiky smíchu a radosti.

Klid je zkrátka klíčem prakticky ke všemu.

K tomu, abychom byli lepšími rodiči, lepšími umělci, lepšími investory, lepšími sportovci, lepšími vědci, lepšími lidmi. K odemčení potenciálu, kterého jsme v tomto životě schopni dosáhnout. Je ve vaší moci dospět k takovému klidu.

Klid zná každý, kdo se někdy soustředil tak hluboce, že ho náhle navštívil záblesk poznání či inspirace. Každý, kdo ze sebe vydal všechno a pocítil hrdost na dokončení svého díla a na to, že si sáhl na dno svých rezerv. Každý, kdo předstoupil před publikum a přetavil všechen trénink do jediného vystoupení. To všechno je klid, i když to obnáší pohyb. Každý, kdo někdy pobyl v přítomnosti nevšedního, moudrého člověka a díval se, jak za dvě sekundy vyřešil problém, nad nímž si všichni ostatní lámali hlavu celé měsíce. Každý, kdo někdy v noci sám kráčel po ztichlé, zasněžené ulici, pozoroval, jak na sníh polehoučku dopadá světlo, a cítil uspokojení z toho, že je na živu. I to je klid.

Upřeně se dívat na nepopsanou stránku, sledovat, jak se slova skládají do elegantního textu, a netušit, odkud se berou. Stát na jemném bílém písku, pozorovat oceán či jakoukoli jinou přírodní scenerii a vnímat sebe sama jako součást něčeho většího. Strávit tichý večer s milovanou osobou, cítit uspokojení z toho, že jsme někomu pomohli, sedět o samotě se svými myšlenkami a vůbec poprvé se zamyslet nad procesem myšlení. Klid.

To, o čem tady hovoříme, je do jisté míry složité vyjádřit slovy. Je těžké vystihnout klid, který Rainer Maria Rilke popsal jako stav, kdy je „zcela ticho“, kde „vše náhodné a zbytečné umlklo“.

Lao-c’ jednou řekl: „Hovoříme o tom, jak dosáhnout taa, ale ve skutečnosti nic takového k mání není.“ Můžeme si také vypůjčit odpověď jednoho učitele na studentovu otázku, kde najít zen: „Hledáš vola, na kterém sedíš.“

Již jste okusili klid. Ucítili jste jej v duši. A chcete víc.

Potřebujete víc.

Právě proto si tato kniha klade za cíl ukázat, jak odhalit a využívat klid, který již máme v sobě. Zabývá se kultivací a využíváním této mocné síly, která nám byla dána do vínku, ale v našem moderním, uspěchaném životě v nás zakrněla. Je to pokus zodpovědět palčivou otázku naší doby: Jsou-li klidné okamžiky ty nejlepší a opěvuje-li je tolik moudrých, ctnostných lidí, pročpak jsou tak vzácné?

Odpověď zní, že klid sice možná máme v sobě, ale dostat se k němu není snadné. Musíme opravdu naslouchat, abychom uslyšeli, jak k nám hovoří. A odpověď na jeho volání vyžaduje výdrž a cvik. „Udržet mysl v klidu je mimořádně obtížný úkol a člověk k němu musí přistupovat s maximální ukázněností,“ poznamenal si již zesnulý komik Garry Shandling do deníku, který mu pomáhal srovnat se se slávou, penězi a zdravotními problémy.

Následující stránky vyprávějí příběhy a strategie mužů a žen jako vy. Stejně jako vy si razili cestu kupředu navzdory všem nástrahám a úkolům, které jim osud naložil na bedra, ale podařilo se jim nalézt klid a zužitkovat jej ve svůj prospěch. Uvidíte příběhy triumfů a strastí, které zažili John F. Kennedy a Fred Rogers, Anne Franková a královna Viktorie. Další příběhy vyprávějí o Ježíšovi a Tigeru Woodsovi, Sókratovi, Napoleonovi, Johnu Cageovi, Sadaharu Ohovi, Rosanne Cashové, Dorothy Dayové, Buddhovi, Leonardu da Vincim a Marku Aureliovi.

Čerpat budeme také z poezie, románů, filosofických textů a vědeckého výzkumu. Nevynecháme ani jediný myšlenkový proud a jedinou epochu, které nám nabízejí strategie, díky nimž dokážeme usměrnit myšlenky, zpracovávat emoce a ovládat tělo. Budeme tak moci dělat méně, ale dosáhnout více. Dosáhnout více, ale potřebovat méně. Cítit se lépe a zároveň být lepší.

Chceme-li dosáhnout klidu, musíme se zaměřit na tři sféry, na nadčasovou trojici mysli, duše a fyzična – na hlavu, srdce a tělo.

V každé z těchto sfér se pokusíme omezit rušivé faktory a podněty, které nám brání v dosažení klidu. Už nechceme válčit se světem a sami se sebou. Přejeme si nastolit trvalý vnitřní i vnější mír.

Víte, že přesně to chcete a že si to zasloužíte. Právě proto jste otevřeli tuto knihu.

Přijměme tedy tuto výzvu společně. Pojďme najít klid, o který usilujeme, a ponořme se do něj. 

PRVNÍ ČÁST

MYSL-duše-tělo

Vždyť, Krišno, lidská mysl je tak nestálá, nepokojná,
nepoddajná a jako vítr nespoutatelná.
– BHAGAVADGÍTA– 

SFÉRA MYSLI

Mezi tím, než John F. Kennedy 15. října 1962 ulehl do postele a než další den ráno vstal, uběhlo jen několik hodin. Ty ale stačily k tomu, aby se změnil celý svět.

Zatímco totiž prezident spal, zjistila CIA, že na ostrově Kuba ani ne 150 kilometrů od amerického pobřeží probíhá výstavba sovětských odpalovacích ramp na balistické rakety středního až dlouhého doletu s jadernými hlavicemi. Jak Kennedy o několik dní později sdělil zaskočeným Američanům: „Každá z těchto střel je schopna zasáhnout Washington, D.C., Panamský průplav, Cape Canaveral, Mexico City či jakékoli jiné město v jihozápadní části Spojených států, Střední Ameriky či Karibiku.“

Jakmile Kennedy dostal první informace o tom, co později vešlo ve známost jako karibská či kubánská krize, honily se mu hlavou jen samé děsivé scénáře. Předpokládalo se, že pokud dojde k ozbrojenému střetu mezi Spojenými státy a Sovětským svazem, mohlo by během prvních útoků zemřít až sedmdesát milionů lidí. To však byl pouze odhad, jelikož nikdo nevěděl, jak strašlivá může být jaderná válka. Kennedy si mohl být jist tím, že stojí před bezprecedentní eskalací dlouhodobě doutnající studené války mezi oběma velmocemi. Bez ohledu na to, jaké faktory eskalaci způsobily a jak nevyhnutelný se konflikt musel jevit, měl povinnost jednat tak, aby situaci alespoň nezhoršil. To by totiž mohlo znamenat konec života na naší planetě.

Kennedy byl mladý prezident, jenž se narodil do velice zámožné rodiny a byl vychován agresivním otcem, který z duše nerad prohrával. Rodina Kennedyových žertovně prohlašovala, že jejím mottem je „nerozčiluj se, pomsti se“. Kennedy byl zvolen bez valných zkušeností s výkonnými funkcemi. Nepřekvapí tedy, že jeho první rok a půl v úřadu nebyl žádná sláva.

V dubnu 1961 se Spojené státy pokusily o vylodění v zátoce Sviní s cílem svrhnout Fidela Castra, jenže invaze skončila fiaskem. O několik měsíců později tahal Kennedy za kratší konec provazu ve Vídni během řady schůzek s prvním tajemníkem Komunistické strany Sovětského svazu Nikitou Chruščovem (Kennedy to později označil za nejsložitější chvíle svého života). Chruščov vycítil politickou slabost svého protivníka a možná věděl o Kennedyho chatrném zdraví v důsledku Addisonovy choroby a úrazů páteře za 2. světové války, a tak americkému prezidentovi opakovaně lhal o zbraních rozmisťovaných na kubánském území a trval na tom, že SSSR tak činí jen z obranných důvodů.

Stejně jako každý státník během výkonu své funkce tak Kennedy v průběhu karibské krize čelil obtížné zkoušce, kterou ještě znásobovaly osobní a politické okolnosti. Vyvstávala řada otázek. Proč to Chruščov dělá? Oč mu jde? Čeho asi chce dosáhnout? Dá se to nějak vyřešit? Co na to Kennedyho poradci? Má prezident nějaké možnosti? Zvládne tento úkol? Má vůbec na to, aby to zvládl?

Na odpovědích na tyto otázky závisely osudy milionů lidí.

Kennedyho poradci mu ihned důrazně doporučili zničení raketových systémů s plným nasazením amerického vojenského arzenálu. Každá promrhaná sekunda ohrožuje bezpečnost a reputaci Spojených států. Po překvapivém útoku na jaderné hlavice bude nutné vyslat na Kubu pozemní vojska. Nejenže by takový krok podle nich byl naprosto oprávněný vzhledem k tomu, jak si počínají SSSR a Kuba, ale je to také jediná možnost, která se Kennedymu nabízí.

Logika poradců byla vedena základními instinkty a měla něco do sebe: Na agresi lze odpovědět pouze agresí. Oko za oko, zub za zub.

Jediný problém spočíval v tom, že kdyby se jejich logika ukázala jako chybná, už by za to nebylo koho vinit. Všichni by totiž byli po smrti.

Na rozdíl od svých prvních měsíců ve funkci, kdy se Kennedy nechal špičkami CIA dotlačit k nezdařené invazi v zátoce Sviní, tentokrát všechny překvapil tím, že vzdoroval. Nedlouho předtím dočetl knihu Srpnové výstřely, ve které historička Barbara Tuchmanová popisuje, co předcházelo vypuknutí 1. světové války, a v paměti mu zůstalo líčení toho, jak se nepatřičně sebejistí představitelé velmocí hnali do konfliktu, který poté neměli možnost zastavit. Kennedy chtěl, aby všichni zpomalili, aby se opravdu mohli zamyslet nad problémem, před nímž stojí.

To je totiž prvořadá povinnost lídra a osoby s rozhodovací pravomocí. Jsme povinni neřídit se instinkty a nelpět na prvním dojmu, který si utvoříme. Ne, musíme být dostatečně silní na to, abychom odolali nástrahám uvažování, které nás vábí svou věrohodností a přímočarostí a je prakticky vždy pomýlené. Pokud si totiž čas na jasné zhodnocení veškerých souvislostí neudělá lídr, kdo tedy? Nepromýšlí-li lídr věci až do konce, kdo to udělá za něj?

V poznámkách, které si Kennedy během krize psal rukou, vidíme jakýsi meditativní proces, kterým se přesně o to snažil. Na různých stránkách píše: „Raketa. Raketa. Raketa.“ nebo „Veto. Veto. Veto.“, případně „Státníci. Státníci. Státníci.“ Na jedné stránce se projevuje jeho touha nejednat samostatně či sobecky: „Konsenzus. Konsenzus. Konsenzus. Konsenzus. Konsenzus.“ Během jedné schůzky si do bloku nakreslil dvě plachetnice a uklidňoval se myšlenkami na oceán, který tak miloval. Na papíry s hlavičkou Bílého domu si napsal jedinou krátkou větu, jako by si chtěl ujasnit jedinou věc, na které záleželo: „Požadujeme stažení raket.“ Možná právě ve chvíli, kdy seděl se svými poradci a čmáral si do bloku, si vzpomněl na pasáž z další knihy, kterou četl. Byla o jaderné strategii a napsal ji vojenský teoretik B. H. Liddell Hart. Kennedy v recenzi, kterou několik let před krizí publikoval v Saturday Review of Literature, citoval tuto pasáž:

Buďte silní, pokud je to možné. V každém případě zachovejte rozvahu. Obrňte se nekonečnou trpělivostí. Nikdy nezahánějte protivníka do kouta a vždy mu pomozte zachovat si tvář. Vciťte se do něj a zkuste věci vnímat jeho očima. Nic člověka nezaslepí tak jako bohorovnost – vyhýbejte se jí jako čert kříži.

Tento citát se v době karibské krize stal Kennedyho mottem. „Podle mě se musíme zamyslet nad tím, proč to Rusové udělali,“ řekl svým poradcům. Co se tím snaží získat? ptal se a odpověď na tuto otázku ho opravdu zajímala. „Museli k tomu mít nějaký závažný důvod.“ Jak napsal Kennedyho poradce a později životopisec Arthur Schlesinger jr.: „Díky své schopnosti porozumět problémům ostatních si prezident uvědomil, že Kremlu se svět může jevit jako místo plné hrozeb.“

Toto porozumění mu umožnilo adekvátně reagovat na nečekanou, nebezpečnou provokaci a vytušit, jak Sověti na jeho krok odpovědí.

Kennedy pochopil, že Chruščov rakety na Kubu umístil proto, že ho považuje za slabého. To ale nutně neznamenalo, že si Sověti myslí, že jejich vlastní pozice je bůhvíjak silná. Kennedy si uvědomil, že do takového rizika se pouští jen zoufalý národ. Díky tomuto vědomí, které krystalizovalo v dlouhých debatách s poradenským týmem (označovaným jako ExComm), začal formulovat akční plán.

Bylo zjevné, že opravdu nevratnou možností by byl vojenský úder (a podle jeho poradců ani nebylo pravděpodobné, že by byl stoprocentně účinný). Co by bylo pak, ptal se Kennedy? Kolik vojáků by zahynulo při invazi? Jak by svět reagoval na to, že velká země napadla malou, i když důvodem bylo, aby zabránila jaderné hrozbě? Co by Sověti udělali, aby si zachránili tvář a ochránili své vojáky na karibském ostrově?

Tyto otázky nasměrovaly Kennedyho uvažování k blokádě Kuby. Takřka polovina poradců s tímto méně agresivním postupem nesouhlasila, ale prezident se k němu přiklonil právě proto, že mu ponechával otevřené další možnosti.

Blokáda byla taktéž ztělesněním moudrosti obsažené v jedné z Kennedyho oblíbených zásad: Používej čas jako nástroj. Dala oběma stranám možnost zamyslet se nad tím, co je v sázce, a nabídla Chruščovovi příležitost přehodnotit svou domněnku, že Kennedy je slabý prezident.

Později sklidil Kennedy kritiku i za tento méně radikální krok. Proč vůbec bylo nutné Rusy provokovat? Byly ty rakety vážně tak velkým problémem? Copak spousta amerických raket nemířila na Sovětský svaz? Kennedy připouštěl, že na těchto argumentech něco je, ale jak 22. října 1962 vysvětlil Američanům v televizním projevu, ustoupit nebylo možné:

Z třicátých let jsme si odnesli jasné ponaučení:
Agresivní chování dříve či později vyústí ve válečný konflikt, pokud mu neučiníme přítrž. Náš národ je proti válce a je zvyklý držet slovo. Musíme tedy nekompromisně zamezit tomu, aby tyto rakety byly použity proti naší či jiné zemi, a musíme zajistit, aby byly staženy ze západní polokoule či zničeny. (...) Nebudeme předčasně či zbytečně riskovat rozpoutání celosvětové jaderné války, v níž by se dokonce i plody vítězství v našich ústech přeměnily v prach, ale pokud nebude zbytí, pak před tímto nebezpečím necouvneme.

Na tomto závěru je nejpozoruhodnější to, jak klidně k němu Kennedy dospěl. Navzdory obrovskému vypětí, které tato situace přinesla, můžeme na historických nahrávkách slyšet a v zápisech a na fotografiích vidět, že všichni byli otevření a jednali v duchu spolupráce. Žádné půtky, žádné zvyšování hlasu. Nikdo neukazoval prstem na jiné (a když šlo opravdu do tuhého, odlehčil prezident atmosféru vtipkováním). Kennedy nedopustil, aby v diskusi dominovalo jeho vlastní ego či ego někoho jiného. Když vycítil, že jeho přítomnost brání poradcům v otevřené komunikaci, odešel z místnosti, aby mohli svobodně debatovat a vyměňovat si myšlenky. Překonal stranické příkopy a řevnivost z minulosti a otevřeně se radil se všemi třemi žijícími exprezidenty. Někdejšího ministra zahraničních věcí Deana Achesona přizval na přísně utajená zasedání jako rovnocenného účastníka.

V těch nejvypjatějších chvílích vyhledával samotu v Růžové zahradě Bílého domu (a následně poděkoval zahradnici za to, že zásadně přispěla k vyřešení krize). Dlouho plaval, aby si vyčistil hlavu a mohl přemýšlet. Seděl ve speciálně vyrobeném houpacím křesle v Oválné pracovně, kterou zalévalo světlo z obřích oken. Ulevoval si tak od bolesti zad, aby dále nezhoršovala válečnou mlhu, která se tak rychle snesla na Washington a Moskvu.

Dochovala se fotografie Kennedyho, jak je otočený zády k místnosti, předklání se a obě pěsti má položené na velkém stole, k němuž ho posadily hlasy milionů voličů. Toto je muž, na jehož bedrech leží osud světa. Jiná jaderná velmoc mu adresovala zákeřnou provokaci. Kritikové zpochybňují jeho odvahu. Musí zvažovat politické faktory, osobní faktory, musí zvažovat více faktorů, než může člověk v jednom okamžiku zvládnout. Jenže on se nenechá k ničemu tlačit. Nic z výše uvedeného nezatemní jeho úsudek a nezabrání mu v tom, aby se rozhodl správně. Je to nejklidnější člověk v celé místnosti.

Kennedy si tento klid musel zachovat, jelikož rozhodnutí o blokádě bylo jen prvním krokem. Dále bylo na řadě oznámení zakázané zóny o poloměru 800 kilometrů (kterou velmi chytře nazval karanténou, aby zmírnil agresivní podtóny slova „blokáda“) a vymáhání jejího dodržování. Sověti reagovali dalšími bojovnými obviněními a USA se nevyhnuly konfrontaci na půdě OSN. Členové Kongresu se netajili svými pochybnostmi. Na Floridu bylo pro jistotu povoláno sto tisíc vojáků.

Pak se objevily skutečné provokace. Ruský tanker se přiblížil k hranici karantény. Na místo vyrazily ruské ponorky. Nad Kubou bylo sestřeleno americké špionážní letadlo U-2 a pilot zahynul.

Dvě hlavní supervelmoci byly zaklesnuty v klinči. Skutečnost byla ještě horší a nebezpečnější, než se tehdy myslelo. Některé sovětské rakety, o kterých se předpokládalo, že jsou sestaveny jen částečně, byly již v plné pohotovosti. I když to nebylo známo, napětí se dalo krájet. Nepřemohou Kennedyho emoce? Necouvne? Nepodlomí se mu kolena?

Ne, ustál to.

„To, co mě znepokojuje, není první krok,“ řekl svým poradcům a možná ještě více sám sobě, „ale to, že obě strany situaci vyhrotí a udělají čtvrtý a pátý krok – a že k šestému
už se nedostaneme, protože nikdo nezůstane naživu. Musíme mít na paměti, že jsme se vydali na velice nebezpečnou cestu.“

To, že Kennedy dal Chruščovovi prostor k nadechnutí a zamyšlení, se vyplatilo právě včas. 26. října, jedenáct dní po vypuknutí krize, napsal sovětský představitel svému americkému protějšku dopis, ve kterém uvedl, že oba táhnou za konce provazu, v jehož středu je uzel – uzel války. Čím silněji každý z nich táhne, tím méně pravděpodobné je, že se uzel někdy podaří rozmotat, a časem nebude zbytí a provaz se bude muset přetnout mečem. Poté se Chruščov pustil do ještě nápaditější analogie, která platí jak v geopolitice, tak v každodenním životě: „Pokud lidé nejednají se státnickou moudrostí, dříve či později se střetnou jako slepí krtci, a pak začne vzájemná destrukce.“

Krize najednou skončila stejně rychle, jako začala. Sověti si uvědomili, že jejich pozice je neudržitelná a že zkouška americké odhodlanosti jim nevyšla, a tak vyslali signály, že jsou ochotni vyjednávat – že rakety odstraní. Plavidla okamžitě zastavila. Kennedy byl taktéž připraven: zavázal se, že Spojené státy nenapadnou Kubu, čímž dopřál Sovětskému svazu a jeho spojencům vítězství. Protistraně dále tajně vzkázal, že je ochoten odstranit americké rakety z Turecka, ale nikoli v horizontu měsíců, aby nevznikl dojem, že se nechá přitlačit k tomu, aby nechal na holičkách spojence.

Svým jasným myšlením, moudrostí, trpělivostí a schopností vyhmátnout podstatu složitého konfliktu založeného na provokaci zachránil Kennedy svět před jaderným holokaustem.

Lze říci, že Kennedy, byť jen v tomto krátkém období méně než dvou týdnů, dosáhl stavu jasnosti, o kterém se pojednává ve starobylém čínském textu Tao te ťing. Když před ním stála hrozba jaderné zkázy, charakterizovala jej:

Opatrnost toho, kdo překračuje v zimě zmrzlou bystřinu.
Plachost toho, kdo žije v strachu ze všech sousedů.
Obezřelost a zdvořilost hosta.
Povolnost ledu během tání.
Prostota neopracovaného kvádru.
Prázdnota jeskyně.

V takových situacích musíme:

být zcela přítomní,

oprostit se od předsudků,

nic neuspěchat,

klidně sedět a přemýšlet,

vyhýbat se rušivým faktorům,

vážit to, co nám radí naše přesvědčení, s radami jiných,

uvažovat a nenechat se ochromit.

Musíme pěstovat duševní klid, abychom uspěli v životě a zdárně překonali mnohá úskalí, která nám osud postaví do cesty.

Nebude to jednoduché, ale je to ohromně důležité.