PŘEKUPNÍK NA DARKNETU

Nick Bilton

PŘEKUPNÍK NA DARKNETU

Hon na miliardáře ze Silk Road

Nick Bilton

AMERICAN KINGPIN: Catching the Billion-Dollar Baron of the Dark Web by Nick Bilton.

Copyright © 2017 by Nick Bilton.

All rights reserved.

Překlad: Kateřina Harrison Lipenská
Sazba e-knihy: Michal Kočí
Obálka: Nay Mi
Odpovědná redaktorka: Kateřina Hošková

Vydalo nakladatelství Audiolibrix
Makovského 1334/26, Řepy, 163 00 Praha 6
v roce 2020 jako svou 5. publikaci
První vydání

Připomínky: audiolibrix.cz/pripominky
Detail titulu: audiolibrix.cz/prekupnik
Objednávky knih: audiolibrix.cz/objednavky
Při diskusi o knize použijte hashtag #prekupnik
Kniha je dostupná také jako audiokniha na audiolibrix.cz/prekupnik

České vydání © Audiolibrix s.r.o. 2020
Všechna práva vyhrazena
audiolibrix.cz/nakladatelstvi
Žádná část této publikace nesmí být kopírována a rozmnožována za účelem rozšiřování v jakékoli formě či jakýmkoli způsobem bez písemného souhlasu vydavatele.

ISBN 978-80-907884-4-2

Pro mou ženu Crystu a mého syna Somerseta. Oba vás miluji víc než cokoliv jiného v tomhle velikém, převelikém světě.

Nikdo na světě se nemůže delší dobu sám před sebou tvářit tak a před ostatními jinak – nakonec se už ani sám nevyzná, která jeho tvář je ta pravá.
– NATHANIEL HAWTHORNE, ŠARLATOVÉ PÍSMENO

Dělal jsem to pro sebe.
Bavilo mě to.
Šlo mi to.
A cítil jsem, že žiju... že opravdu žiju.
 – WALTER WHITE ALIAS HEISENBERG

Poznámka autora, 1. část

Moje máma, která loni zemřela a vždycky byla náruživá čtenářka, měla takový zvláštní zvyk, pokud šlo o knihy. Vždycky si nejdřív přečetla poslední stránku a pak se vrátila na začátek. Každý román pro ni začínal koncem.

Vyprávím vám to proto, že jsem se rozhodl začátek této knihy – poznámku autora, v níž se obyčejně vysvětluje, jak kniha vznikala – umístit až na konec.

Ve druhé části Poznámky autora vysvětluji, jak jsem získával podklady a psal stránky, které se chystáte číst, přičemž vyzradím konec. Doufám, že čtení o technických postupech vám tenhle zásadní příběh nezkazí, ale zdá se mi zbytečné vysvětlovat, jak vznikala stavba, aniž byste nejdřív měli možnost se projít jejími chodbami.

Tímto vám slibuji, že na závěr se všechno ukáže. Jako vždycky.

Zkratky úřadů použité v knize:

IRS - Finanční úřad

DEA - Úřad pro potírání drog

NYPD - Newyorská policie

DHS - Ministerstvo vnitřní bezpečnosti

HSI - vyšetřovací orgán DHS

CBP - Úřad pro cla a ochranu hranic

DOJ - Ministerstvo spravedlnosti

ATF - Úřad pro alkohol, tabák, palné zbraně a výbušniny

PRVNÍ ČÁST

01

Růžová pilulka

Růžová. Malinká růžová pilulka s veverkou vyraženou na každé straně. Jared Der-Yeghiayan z ní nemohl spustit oči.

Stál v poštovní kanceláři bez oken, na krku mu visel odznak Ministerstva vnitřní bezpečnosti, který osvětlovaly halogenové zářivky pulsující u stropu. Každých třicet vteřin se zvenku ozvalo burácení letadla. V oblečení, které mu bylo velké, s vlasy ostříhanými na ježka a dětskýma hnědozelenýma očima vypadal jako mladý kluk. „Chodí jich teď pár do týdne,“ řekl jeho kolega Mike, urostlý pracovník Úřadu pro cla a ochranu hranic, a podal Jaredovi obálku, v které pilulka přišla.

Obálka byla bílá a čtvercová, s jedním razítkem natištěným v pravém horním rohu. „HEIR OFFEN“ stálo ve vnitřním ohybu. Pod těmi dvěma slovy byl anglický překlad: „OPEN HERE“. Černě vytištěné jméno adresáta bylo „David“. Balíček byl na cestě do domu na West Newport Avenue v Chicagu.

Přesně na tohle Jared už od června čekal.

Letadlo, které obálku přivezlo, let číslo 611 společnosti KLM, přistálo na mezinárodním letišti O’Hare v Chicagu před pár hodinami po cestě z Nizozemí, dlouhé čtyři tisíce mil. Zatímco si unavení pasažéři protahovali ruce a nohy, pracovníci převážející zavazadla šest metrů pod nimi vytahovali z břicha Boeingu 747 náklad. Kufry všech možných tvarů a velikostí putovaly jedním směrem, asi tak čtyřicet modrých kbelíků plných mezinárodní pošty zase jiným.

Tyto modré nádoby se převážely přes letištní plochu do obří třídírny, vzdálené asi 15 minut. Jejich obsah – dopisy blízkým, obchodní dokumenty a bílá čtvercová obálka obsahující tu zvláštní růžovou pilulku – měl projít budovou, celnicí a pak pokračovat nekonečnými logistickými tepnami Pošty Spojených států amerických. Kdyby šlo všechno podle plánu, což se většinou stalo, ta malá obálka s drogou, stejně jako mnoho podobných, by prostě proklouzla bez povšimnutí.

Ale dnes ne. Pátého října 2011 to bylo jinak.

Pozdě odpoledne zahájil Mike Weinthaler z Úřadu pro cla a ochranu hranic svůj každodenní rituál, kdy jako vždycky přišel do práce, nalil si monstrózní hrnek kávy a potom začal po jedné otvírat modré nádoby a hledat v nich cokoliv neobvyklého: mírně vyboulenou obálku, falešně vyhlížející adresu odesílatele, zvuk igelitu uvnitř papíru, zkrátka něco podezřelého. Nebyla to kdovíjaká věda. Neměli k dispozici žádné supermoderní skenery ani testovací tyčinky. Po dekádě, během níž fyzickou poštu z velké části překonal e-mail, nezbylo z rozpočtů poštovních služeb skoro nic. Technických vymožeností si tady užívali jen zřídka, při kontrole velkých balíků. A speciálně vycvičené psy chicagské pošty – Shadowa a Rogue – sem vodili jen jednou, dvakrát do měsíce. Takže to probíhalo tak, že člověk prostě strčil do kbelíku ruku a nechal se vést instinktem.

Po třiceti minutách rutinního přehrabování upoutala Mikovu pozornost bílá čtvercová obálka. Zvedl ji nad hlavu proti světlu. Adresa na přední straně byla vytištěná, ne napsaná rukou. To bylo pro celníky většinou znamení, že je něco v nepořádku. Mike věděl, že adresy se obvykle tisknou spíš na obchodní poštu než na soukromou. Navíc byla obálka mírně vypouklá, což bylo podezřelé, zvlášť v kombinaci s tím, že přišla z Nizozemí. Mike vytáhl důkazní složku a formulář o zadržení 6059B, který mu umožňoval obálku legálně otevřít. Do spodní části zapíchl nůž a balíček rozřízl, jako by kuchal rybu, načež z něj vypadl igelitový sáček s růžovou tabletou extáze.

Mike u celníků pracoval už dva roky a bylo mu jasné, že za normálních okolností by byla jedna pitomá tabletka všem z federální vlády úplně u zadku. V tomhle platilo nepsané pravidlo, které znal každý státní zaměstnanec v Chicagu, totiž že agenti z protidrogového se nezabývají případy, kdy je tablet míň než tisíc. Takovému vyšetřování by se v kanceláři prokurátora vysmáli. Bylo potřeba řešit větší věci. Ale Mike dostal jasné pokyny od někoho, kdo přesně na takovou tabletu čekal: od agenta Ministerstva vnitřní bezpečnosti Jareda Der-Yeghiayana.

Pár měsíců předtím Mike narazil na podobnou ilegální zásilku mířící do Minneapolis. Zvedl tehdy telefon a zavolal do vyšetřovací kanceláře ministerstva na letišti, i když tak trochu čekal, že se mu vysmějí nebo zavěsí, jako obvykle. Ale agent na druhé straně linky byl překvapivě přístupný. Jared v té době na téhle pozici pracoval teprve dva měsíce a popravdě ještě nevěděl, jak to chodí. „Nemůžu letět do Minneapolis kvůli jedný tabletě,“ řekl Jared. „Zavolejte mi, jestli budete mít něco v mým obvodu, v Chicagu. Můžu pak na tu adresu zajet.“

Čtyři měsíce nato, když Mike našel tabletu adresovanou do Chicaga, se na ni Jared rychle přijel podívat. „Proč ji chcete?“ zeptal se Jareda Mike. „Všichni ostatní agenti by řekli ne, už roky je nezajímá ani metamfetamin nebo heroin. A vy chcete tuhle jednu tabletu?“

Jared moc dobře věděl, že to nemusí nic znamenat. Možná nějaké děcko z Nizozemí posílá kámošům trochu MDMA. Ale taky uvažoval, proč jediná tableta absolvovala tak dlouhou cestu, a jak odesílatelé tak malých balíčků s drogami znali příjemce, kterým je adresovali. Bylo na tom něco zvláštního. „Mohlo by za tím být něco víc,“ řekl Jared Mikovi, když si od něj bral obálku. Bude ji muset ukázat svému dozorci.

Každý nováček mezi agenty ministerstva na první rok dostal někoho, kdo mu stál za zadkem. Zkušenějšího kolegu, který se vyzná, dohlíží na to, abyste se nedostali do zbytečně velkých problémů, a dost často s vámi jedná jako s úplným debilem. Jared musel svému vychovateli každé ráno zatelefonovat a říct mu, co bude ten den dělat. Bylo to přesně jako ve školce, jen s tím rozdílem, že tady se nosila zbraň.

Jaredovu vychovateli jedna tableta samozřejmě nepřipadala jako něco urgentního, takže trvalo týden, než se uvolil mladšího kolegu doprovodit na místo, aby mohl zaklepat na dveře člověka, ke kterému putovala, a snad si s ním i promluvit.

Ten den Jaredův služební Ford Crown Victoria projížděl po klikatých silnicích v severní části Chicaga a malá Rubikova kostka pověšená na svazku jeho klíčů se při tom pohupovala sem a tam. V rádiu měl naladěný sportovní kanál: Cubs a White Sox vypadli ze soutěže, Bears se připravovali na souboj v divizi proti Lions. Za praskání reproduktorů odbočil na North Westport Avenue, lemovanou dlouhou řadou dvouposchoďových budov z vápence rozdělených na byty v přízemí a v patře. Tuhle čtvrť Jared dobře znal. Jako kluk chodil na baseball na stadion Wrigley Field jen kousek odtud. Jenže teď je tady z toho Hipsterville, všude samé nóbl kavárny, elegantní restaurace a, jak Jared zrovna zjistil, lidi, kteří si nechávají domů posílat drogy z Holandska.

Moc dobře si uvědomoval, jak směšně asi vypadá v očích svého prošedivělého mentora. Přijeli do jedné z nejbezpečnějších částí města, aby se někoho vyptali na jednu tabletu extáze. Ale Jaredovi bylo jedno, co si jeho nadřízený myslí, měl tušení, že tohle by mohlo být větší než jedna tableta. Jen nevěděl, jak moc velké – zatím.

Našel adresu a zastavil, s doprovodem v těsném závěsu. Vyšli nahoru po schodech a Jared zaklepal na skleněné dveře bytu s číslem jedna. Klepání byla ta lehčí část. Mluvení bude o dost těžší. Adresát obálky může klidně popřít, že byla určená jemu. A tím to skončí.

Po dvaceti vteřinách se dveře otevřely a vykoukl hubený muž v džínách a tričku. Jared ukázal odznak, představil se jako vyšetřovatel Ministerstva vnitřní bezpečnosti a zeptal se, jestli je doma David, jehož jméno bylo vytištěné na obálce.

„Ten je teď zrovna v práci,“ odvětil mladík a otevřel dveře trochu víc. „Ale já jsem jeho spolubydlící.“

„Můžeme dál?“ zeptal se Jared. „Jen bychom vám chtěli položit pár otázek.“ Spolubydlící svolil, udělal krok stranou a nechal je projít do kuchyně. Jared se posadil, vytáhl si pero a blok a zeptal se: „Chodí vašemu spolubydlícímu pošta často?“

„Jo, občas.“

„No,“ řekl Jared a podíval se na svého společníka, který mlčky seděl v koutě se zkříženýma rukama. „Našli jsme tenhle balíček, který je adresovaný jemu, a uvnitř byly drogy.“

„Jo, o tom vím,“ odpověděl spolubydlící nonšalantně. Jareda zarazilo, jak nadšeně se mladík k zásilkám s drogami přiznal, ale pokračoval otázkami o tom, kde ty drogy získávají.

„Na jednom webu.“ 

„Co je to za web?“

„Silk Road,“ řekl spolubydlící.

Jared na něj zmateně hleděl. Silk Road? O takovém webu nikdy neslyšel. Jared vlastně nikdy neslyšel o žádném webu, kde by se daly koupit drogy, a přemýšlel, jestli je jen neznalý nováček a jestli v Hipsterville takhle dneska nakupují všichni.

„Co je Silk Road?“ zeptal se Jared a snažil se, aby to nevyznělo tak, že nemá tušení, ale vyznělo to přesně tak, že nemá ani nejmenší tušení.

A hubený spolubydlící mu to začal vysvětlovat rychlostí letadel dosedajících na letištní plochu O’Hare. „Na tý stránce seženete všechno, co vás napadne,“ řekl. Něco z toho se svým spolubydlícím vyzkoušel, včetně marihuany, metamfetaminu a růžových tabletek extáze, které sem týden co týden dopravuje linka KLM číslo 611. Jared horečně čmáral do zápisníku a spolubydlící svižným tempem pokračoval. Za drogy se platí online digitální měnou, které se říká bitcoin, a nakupuje se přes anonymní webový prohlížeč Tor. Kdokoliv může na stránku Silk Road přijít, vybrat si ze stovek různých druhů drog, které se tu nabízejí, zaplatit za ně a za pár dní mu je Pošta Spojených států doručí do schránky. A pak stačí čichat, inhalovat, spolknout, vypít nebo si píchnout to, co přišlo. „Je to jako Amazon,“ řekl spolubydlící, „akorát na drogy.“

Jared byl ohromený a mírně skeptický k tomu, že by takové virtuální tržiště v některém z nejtemnějších zákoutí internetu mohlo skutečně existovat. Do týdne to bude zavřené, pomyslel si. Po několika dalších otázkách spolubydlícímu poděkoval za jeho čas a odešel, a s ním i jeho kolega, který za celou dobu neřekl ani slovo.

„Tys o tý Silk Road někdy slyšel?“ zeptal se ho Jared, když se vraceli každý ke svému služebnímu autu.

„No jo,“ odpověděl klidně. „O Silk Road slyšeli všichni. Musí tam být stovky otevřených případů.“

Jaredovi bylo z vlastního nepřímého doznání dost trapně, ale nenechal se odradit. „Stejně se na to podívám a uvidím, co se mi podaří zjistit,“ řekl. Starší muž pokrčil rameny a odjel.

Za hodinu se Jared přiřítil do své kanceláře bez oken, kde čekal celou věčnost, než se spustí jeho archaický vládní počítač Dell. V databázi Ministerstva vnitřní bezpečnosti začal hledat probíhající vyšetřování „Silk Road“. Ale ke svému překvapení žádné výsledky nenašel. Zkusil jiná klíčová slova a variace názvu stránky. Nic. Možná jiné vyhledávací políčko. Zase nic. Nerozuměl tomu. Na Silk Road nebyly „stovky otevřených případů“, jak tvrdil jeho nadřízený. Nebyly tu žádné.

Jared chvíli přemýšlel a pak se rozhodl zkusit další nejlepší technologii, kterou využívá každý protřelý státní zaměstnanec, když jde o něco důležitého: Google. Prvních pár výsledků odkazovalo na starou obchodní cestu mezi Čínou a Středomořím. Ale v polovině stránky našel odkaz na článek ze začátku června zveřejněný na blogu Gawker, označující Silk Road za „undergroundový web, kde seženete každou drogu, na kterou si vzpomenete“. Článek na blogu obsahoval screenshoty stránky, v jejímž rohu bylo logo zeleného velblouda. Taky tu byly fotky hromady drog. Celkem 340 „položek“, včetně afgánského hašiše, marihuany Sour 13, LSD, extáze, balíčků kokainu a černého heroinu. Prodejci byli ze všech koutů světa, stejně jako zákazníci. To si ze mě snad děláte prdel, pomyslel si Jared, copak se drogy dají na netu koupit takhle snadno? Zbytek dne a většinu večera pak strávil čtením všeho, co o Silk Road našel.

Celý víkend, zatímco s manželkou a malým synem přejížděl mezi různými trhy se starožitnostmi (byl to jeho pravidelný rituál), ho myšlenky o drogovém webu sžíraly natolik, až byl celý ztuhlý. Jared si uvědomoval, že jestli si na Silk Road může koupit drogy každý, tak přesně to se taky děje: všichni od postarších zbohatlíků na severu Chicaga až po děti z centra. A jestli se na tomhle webu dneska prodávají drogy, jaké zboží se objeví příště? Možná zbraně, bomby nebo jedy. Napadlo ho, že by ho mohli využít teroristi při plánování dalšího 11. září. Ve zpětném zrcátku se podíval na svého syna a při té představě se otřásl. Jenže odkud na internetu začít? Jak se pátrá ve světě naprosté anonymity?

Víkend se chýlil ke konci a Jaredovi v hlavě konečně začínal krystalizovat plán, jak se k případu postavit. Věděl, že to bude pracné a otravné, ale taky by ho to nakonec mohlo dovést k zakladateli webu Silk Road.

Ovšem najít drogy a dealery, a dokonce i zakladatele Silk Road bude snadné v porovnání s tím, že bude muset přesvědčit svého nadřízeného, aby ho na tom případu nechal pracovat na základě jediné růžové pilulky. A i kdyby se mu podařilo přesvědčit šéfa, musel by přimět ke spolupráci taky úřad generálního prokurátora. A v celé Americe se nenajde jediný prokurátor, který by se ujal případu založeného na jedné žalostné tabletě čehokoliv. A pak tu byla ta přitěžující okolnost, že ve svých šestadvaceti letech Jared už větší zelenáč být nemohl. A zelenáče tady nikdy – nikdy! – nikdo nebral vážně.

Musel by všechny přesvědčit, že v tomhle případě jde o víc než jen o jednu růžovou tabletu.

V pondělí ráno už měl vymyšlený postup a doufal, že jeho šéf nebude mít možnost postavit se proti. Zhluboka se nadechl, vešel do jeho kanceláře a posadil se. „Máš chvilku?“ zeptal se a bílou obálku hodil na stůl. „Potřebuju ti ukázat něco důležitýho.“

O PĚT LET DŘÍVE

02

Ross Ulbricht

„Rossi, skoč z útesu.“

Ross Ulbricht stál na skále, ve tváři trochu vyjevený výraz, a díval se přes okraj srázu. Pod ním se kroutil ohyb řeky Pace Bend, v hloubce čtrnácti metrů se leskla ledová voda.

„Co?“ řekl Ross s přihlouplým úsměvem a zvedl ruce ke svému širokému hrudníku. „Proč já?“ 

„Děléééj!“ pobízela ho jeho sestra Cally a ukázala na skály. Čtyřiadvacetiletý Ross byl o třicet centimetrů vyšší než ona, takže k ní sklonil hlavu, když nad tím rozkazem přemýšlel. Pak bez varování pokrčil rameny, zařval „tak jo“, rozběhl se z převisu a letěl vzduchem, vykřikl a s hlasitým žbluňknutím spadl do vody.

Kamera cvakla a vypla se.

To byl teprve začátek dlouhého natáčecího dne, během něhož měl vzniknout ukázkový materiál pro televizní reality show, na kterém dvojice sourozenců s pomocí jejich matky Lyn pracovala několik posledních týdnů. Plán byl takový, že začnou scénou s útesem a pak se uvidí. Rossova starší sestra se ujala hlavní role a uvedla sourozence Ulbrichtovy tím, že jsou „pro vítězství v Amazing Race ochotní udělat cokoliv, klidně i skočit z útesu“. A po tom lehkovážném skoku se chystali potloukat po Austinu a předvádět se do kamery, aby přesvědčili producenty reality show, že Ross a Cally Ulbrichtovi jsou přesně ti soutěžící, jaké hledají.

Když se Ross z vody podíval směrem vzhůru ke své sestře a skalám, z kterých právě skočil, bylo jasné, že takhle si léto strávené doma po dalším dokončeném ročníku vysoké nepředstavoval.

Rossovi běžel v hlavě úplně jiný letní film. V tom filmu měl našetřeno dost peněz, aby mohl požádat o ruku svou dokonalou přítelkyni Ashley. V jeho imaginárním scénáři řekla „ano!“ (pochopitelně). Potom měli oba zamilovaní dokončit studium na Texaské univerzitě v Dallasu, on v oboru fyziky, a dalších pár měsíců strávit plánováním svatby. Našli by si dobrou práci, Ross jako výzkumný pracovník zaměřený na teoretickou fyziku. Udělali by si pár dětí a chodili na oslavy narozenin a svatby. Zestárli by spolu. Žili by šťastný život. Konec.

Ale z téhle filmové verze života Rosse Ulbrichta nikdy nevzniklo víc než úvodní titulky. Přestože opravdu našetřil na dokonalý prsten pro dokonalou Ashley, když jí romanticky požádal o ruku (řekni ano, prosím, řekni ano), odpověděla mu, že mu musí něco říct (no, tak tohle nevypadá dobře). Načež mu Ashley přiznala, že ho v posledním roce podvedla s několika různými muži. (S několika? To jako víc než s jedním? Ano. S několika.) A aby toho nebylo málo, byl mezi nimi i jeden z Rossových nejlepších přátel.

Obrazovka zčernala.

Dole pod útesem se Ross vydrápal z vody a rodina Ulbrichtových vyrazila směrem k místu dalšího natáčení. Když se kamera znovu spustila, Ross a jeho sestra měli za zády siluetu Austinu a na střídačku jeden druhého představovali. Ross je „mozkem“ celé operace, vysvětlovala jeho sestra a pokračovala tím, že studuje fyziku a nauku o materiálu a je dokonce držitelem světového rekordu ve vytvoření nejčistší krystalické formace na zemi.

Zatímco sestra mluvila, Ross se díval do dálky a v mysli se mu přesýpal milion myšlenek, byl jako tápající zvíře, ztracené ve složitém bludišti. Tahle chvíle v sobě měla něco, co mu nepřipadalo správné. Nevěděl ale co, ani jak se to stalo.

Právě v tomhle městě se před čtyřiadvaceti lety narodil, na podlaze v kuchyni svých rodičů, a ještě než dokázal vyslovit máma nebo táta, Lyn i její manžel Kirk věděli, že jejich syn je tak nějak jiný. Už jako batole byl přemýšlivý a chápal věci dalece přesahující jeho věk. Jako malému mu nikdo nemusel říkat „vždycky se rozhlídni, než přejdeš ulici!“, prostě to věděl, jako by přišel na svět vybavený nějakým manuálem, k němuž ostatní neměli přístup. Už jako dítě znal odpovědi na fyzikální otázky, kterým jeho rodiče nerozuměli. A i když v pubertě se věnoval taky normálním činnostem – sportoval v parku, účastnil se maratonů stolních her a pokukoval po hezkých holkách – často si radši četl o politice, existencialismu nebo kvantové teorii.

Nebyl ale jen chytrý. Byl taky opravdu hodný. Jako dítě zachraňoval zvířata. A v dospělosti se zaměřil na lidi. Ano, Ross byl ten typ člověka, který byl schopný přerušit konverzaci v půlce věty a přeběhnout ulici, aby pomohl s taškami staré paní, které si nikdo nevšiml, a zastavil dopravu, aby mohla šouravým krokem přejít křižovatku.

Většina lidí, kteří se s ním setkali, viděla dokonalého mladého muže a někteří si dokonce mysleli, že jeho přehnaný altruismus je trochu přetvářka. „Jak může být někdo tak hodný,“ říkali, „a ještě k tomu tak chytrý?“ Ale on to myslel upřímně a lidem, kteří ho poznali, netrvalo dlouho zjistit, že je to opravdu dobrá duše. Bylo to vidět už v jeho řeči, vyjadřoval se nezvykle slušně, používal výrazy jako „sakryš“, „zatraceně“ nebo „kruci“. Když už musel nadávat, říkal „doprčic“ místo univerzálního „doprdele“.

Měl i své neřesti. Jako teenager si našel zálibu v zážitcích měnících vědomí, aspoň v těch umírněných. Rád si zašel s kamarády do lesa, kde si dali jeden, dva jointy a lezli po stromech. Na koncertech v dívčí společnosti experimentoval s houbičkami. Na večírku u spolužáka po maturitním plese vypil tolik alkoholu, že ho jeho holka našla v nafukovacím raftu v bazénu, ještě pořád měl na sobě smoking, tenisky (společenské boty neměl a na maturitní ples šel ve starých keckách) a sluneční brýle.

Byl to nejchytřejší kluk v každé místnosti a nejhodnější dítě v Austinu a teď stál tady, v austinském parku vedle své sestry, aby se ucházel o účast v televizní reality show.

Ale copak měl na vybranou? Nemůže se prostě vydat na západ, nakráčet do Silicon Valley a říct si tam o práci ve startupu. Když před pár lety praskla bublina, firmy vybudované jen na zbožných přáních vysály úspory lidí a nechaly je zmizet, načež zkrachovaly, takže se San Francisco proměnilo v pomyslnou bezletovou zónu.

A co na východ? Na Wall Street přece musí být příležitosti pro někoho tak chytrého, jako je Ross, nebo ne? Ani náhodou. Banky se ještě pořád vzpamatovávaly z krachu trhu s nemovitostmi. A rozhodně se nemohl usadit a žít šťastně až do smrti s Ashley v Austinu; jeho sen o manželství a plotu z bílých latěk zadupalo do země několik jiných mužů. Takže mu zbývalo buď pokračovat ve studiu, nebo skočit z útesu.

Slávu a kupu peněz, které mu reality show přinese, vnímal jen jako mírné zdržení na cestě k nějakému většímu cíli. Ross si byl jistý, že jeho život má mít nějaký zásadní smysl, i když přesně nevěděl jaký – zatím. Jedno věděl jistě. Chce dělat něco jiného než generace před ním. Možná jednou. Jen ne dnes.

Světlo dne sláblo a natáčení pro Amazing Race se chýlilo ke konci, Ross a jeho sestra stáli před kamerou v ulicích Austinu. Ross si oblékl tmavé tepláky a tlustý černý svetr, aby se ochránil před večerním chladem.

„Rossi,“ oslovila ho sestra, „co uděláš se svým půl milionem dolarů, až vyhrajeme?“ 

Chvíli předstíral, že přemýšlí, a pak řekl: „Co já vím, asi ho prostě hodím na zem a trochu se v něm vyválím.“

„Tak jo,“ odpověděla Cally a zvedla ruku, aby si s bratrem plácla, „ale nejdřív musíme Amazing Race vyhrát.“

Kamera znovu cvakla. Zatímco Ross ukládal natáčecí vybavení do auta, zasnil se nad příležitostí, kterou před sebou mají, a půl milionem dolarů, který určitě vyhraje. Nevěděl, že šanci nedostane. Rosse k účasti v televizní reality show nevyberou – což bude jen první z řady neúspěchů. Když nasedl do auta vedle své sestry, taky ovšem nevěděl, že za pouhých pět let bude tyhle peníze vydělávat denně.

03

Julia Vie

První týden na vysoké byl pro Julii Vie pravděpodobně tím nejtěžším v životě – aspoň do té doby. Na Pensylvánskou státní univerzitu přišla jako nesmělá osmnáctiletá dívka, která neměla žádné přátele ani životní směr. A přesto, ještě dřív, než dostala příležitost zapadnout, se její život otřásl v základech. Telefon jí zazvonil ve chvíli, kdy si v pokoji na koleji vybalovala kufry, oblečení skládala do zásuvek a své oblíbené romány vyrovnávala na poličky. Její matka zemřela na rakovinu.

Po pohřbu se Julia, stále ještě v šoku, vrátila na Penn State hledat kousek něčeho normálního. Možná si najde přítele, o kterého by se mohla opřít. Toužila po někom, kdo by se o ni staral, rozmazloval ji svou pozorností a třeba ji občas vzal na pořádnou večeři.

Místo toho potkala Rosse Ulbrichta.

Celé to byla jedna velká nešťastná náhoda. Julia se bezcílně potulovala po kampusu a myslela na svou mámu, až se ocitla v jedné z velkých budov na ulici Shortlidge Road. 

Jak procházela prostory starých kolejí, odněkud zaslechla bubny. Dunivě hlasité africké nástroje. Šla po zvuku až ke dveřím, otevřela je a za nimi našla skupinku mužů, kteří seděli v půlkruhu a v rytmu písní bouchali do bubnů djembe. Okolo nich poskakovalo půl tuctu dívek.

Julia se proplížila do zadní části místnosti, uchvácená tím, co objevila, a brzy zjistila, že tohle je bubenická skupina Penn State NOMMO Club. Sledovala, jak hrají, a pak koutkem oka zahlédla rozcuchaného mladíka, který se k ní blížil sebevědomým krokem. Natáhl ruku a představil se jako „Ross“. Julia ho sjela pohledem od hlavy k patě, a když si všimla, že nemá boty a tričko a kraťasy má roztrhané a špinavé, napadlo ji, že je možná bezdomovec. Vypadal, že se neholil už několik měsíců.

Bušení kolem nich neustávalo a tenhle mladý muž, vyhlížející jako bezdomovec, nedokázal před Julií skrýt, že se mu líbí. A jak by mohl? Byla to energická mladá holka a byla nádherná, se světle hnědou kůží, pihami rozesetými po tvářích a velkýma neklidnýma očima. Navíc vypadala exoticky – napůl Afroameričanka, napůl něco jiného. Zdvořile se představila jako „Julia“ a pak si ho hned přestala všímat, neměla zájem bavit se s někým, kdo vypadal, že už se nejmíň čtrnáct dní nesprchoval.

Julia si myslela, že tím to skončilo. Ale po týdnu na tohohle Rosse narazila znovu. Jenže tentokrát bylo něco jinak. Byl oholený a měl na sobě kalhoty a boty – opravdové boty!

A když se dali do řeči, zaujal ji. Byl zábavný, roztomilý a chytrý, moc chytrý. Řekl jí, že na Penn studuje v magisterském programu nauku o materiálu a materiálové inženýrství. Když se zeptala, v čem to spočívá, Ross jí vysvětlil, že pracuje na výzkumu, který by měl potvrdit vzácné vlastnosti krystalických materiálů, a zároveň se zabývá spintronikou a feroiky. Škola mu za výzkum dokonce platí sto dolarů týdně. Během týdne s ním prvačka zašla na večeři do sushi restaurace kousek od silnice I-35 a pak, o pár dní později, i k němu do bytu. Když jí na gauči sundal tričko a ona na oplátku udělala to samé, Julia o muži, s kterým si chystala začít, mnoho nevěděla, což se ale mělo brzy změnit.

Když na ní už skoro nahý ležel, ozvalo se klapnutí vchodových dveří, vrátili se Rossovi spolubydlící. „Půjdem ke mně do pokoje,“ řekl Ross, oba se začali hihňat a vyběhli z obýváku. Vedl ji dolů po schodech, do potemnělého suterénu, kam malinkými okny pronikaly zbytky světla.

Julii připadalo, že to tam je cítit skoro jako mokrý cement nebo plíseň. „Tohle je tvůj pokoj?“ zeptala se nevěřícně, když se její bosá chodidla dotkla studené betonové podlahy.

„Jo,“ odpověděl Ross hrdě. „Bydlím tady dole zadarmo.“ Slovo „zadarmo“ vyslovil s pyšným důrazem. Julia stála uprostřed suterénu se zvednutým obočím a zkoumala prostor kolem sebe. Byla tu postel a vedle ní teplomet. Roztroušené kartonové krabice připomínající dětskou pevnost. Vypadalo to tam jako ve vězeňské cele.

Že je Ross celkem šetrný, ji napadlo už na prvním rande v sushi restauraci, když ji vyzvedl v sešlém pickupu, který byl starší než ona.

Na druhé schůzce jí došlo, že se nezajímá ani o jiné materiální věci, protože při té příležitosti vypadal, jako by hrál na baskytaru v nějaké grunge kapele ze Seattlu. (Otrhané šortky, špinavé tričko a boty, které by klidně mohly patřit někomu z domova důchodců.)

Ale když se posadila na jeho postel v tom sklepě a dívala se na stěny z oprýskaného sádrokartonu bez nátěru, uvědomila si, že Ross asi opravdu nemá moc peněz a opravdu ho nezajímají věci, po kterých v životě prahne většina lidí.

„Počkej, proč bydlíš tady?“ zeptala se, když si lehli na postel a Ross se snažil pokračovat tam, kde před chvílí na gauči přestali.

Na chvíli všeho nechal a vysvětlil jí, že rád žije úsporně, aby sám sobě dokázal, že to jde. Proč platit za byt, když může v tomhle plísní prolezlém zámku bydlet zadarmo? Julia se zamračila a on mluvil dál. Nejde jen o šetření peněz, pokračoval. Jeho životní styl je taky součástí takového vnitřního experimentu, při kterém zjišťuje, do jaké míry je schopný si odpírat určitá přání a potřeby. Nedávno se třeba rozhodl, že se měsíc nebude sprchovat horkou vodou, jen aby otestoval svou odolnost. („Na studenou si za chvíli zvykneš,“ chlubil se.) A to nebylo všechno. Ross taky Julii hrdě vyprávěl, že přes léto žil celý týden jen z jedné plechovky fazolí a sáčku rýže.

„A co kafe?“ zeptala se. 

„Kafe nepiju.“

„Ty seš teda škrt,“ žertovala.

Testy se sprchou a sklepem byly teprve začátek, pokud šlo o Rossovy zvláštní zvyky. U nohou postele stály dva pytle na odpadky, které mezi řečí označil za svou „skříň“. Jeden pytel byl na čisté oblečení, druhý na špinavé. Všechno oblečení, které měl –
každá ponožka, tričko i ty stařecké boty – byly obnošené věci, které mu dali přátelé. 

„Ale ne, ne, ne,“ nesouhlasila Julia a mávala na něj řasami. „S tím něco uděláme, vezmu tě na nákup a pořídíš si nějaký nový oblečení, který ti padne.“

„Jasně,“ přitakal Ross a začal ji znovu líbat.

Ale ona se o něm chtěla dozvědět víc. Měla na toho zvláštního muže další otázky.

„Co je to za knížky?“ zeptala se a ukázala na štůsek vyskládaný u postele.

Po tomhle dotazu se Ross zarazil a odpověď si promýšlel. Na rande jí povídal o tom, že kromě bubenického klubu NOMMO je taky zapáleným členem dalšího klubu na Penn State zvaného „Univerzitní libertariáni“, politické skupiny scházející se jednou týdně k diskuzím o libertariánské filozofii, kde se čtou tyhle teoretické a ekonomické knihy. Publikace z pera Murraye Rothbarda, Ludwiga von Mises a dalších vizionářů čte pro zábavu, když zrovna nehltá eseje o aplikované fyzice.

Když se Julia zeptala, co je to „libertarián“, Ross, aniž by ji soudil, jí vysvětlil, že je to filozofie, podle které by lidé měli mít možnost se sami rozhodovat o tom, co dělat se svým životem, a že vláda by na jejich rozhodování neměla mít žádný vliv. Všechno, od životní náplně až po to, co si člověk dává do těla, pokračoval, by mělo být na každém jednotlivci, ne na vládě.

Nebýt toho, že byl Ross tak chytrý, možná by ten den ze sklepa odešla a už se nikdy neohlédla. Nebýt toho, že byl tak hezký, možná by mu ani po prvním rande už nezvedla telefon. A nebýt Rossovy asertivity, s jakou se mladá Julia do té doby u žádného muže nesetkala, a kterou v tom smutném období svého života potřebovala víc než cokoliv jiného, možná by v následujících týdnech nesouhlasila s tím, že se stane jeho přítelkyní.

Místo toho v ní ten zvláštní a možná dokonalý muž vzbuzoval zvědavost. Otočil se na ni, usmál se, znovu jí přetáhl tričko přes hlavu, a pak se k ní naklonil, aby ji zase políbil. Bylo jí jasné, že je do ní Ross blázen. A ona se zase snažila nedávat na sobě znát, jakou posedlost vyvolává on v ní. Leželi na jeho úzké posteli a ani jeden z nich netušil, že stojí na prahu vztahu, který se vyvine v nejbouřlivější milostné dobrodružství jejich dospělého života.

A že pro Rosse bude poslední.

04

Debata

Studenti s batohy a knihami se vzájemně míjeli cestou do budovy Willard v areálu Penn State. Světla v budově se postupně s blikáním rozsvěcovala, protože podzimní slunce nad kampusem už zapadalo. A tam, uprostřed normálnosti univerzitního života, přecházel Ross Ulbricht v jednom z velkých přednáškových sálů sem a tam a připravoval se na školní debatu.

Místnost byla široká a dlouhá, s řadami židlí, které brzy zaplní studenti trousící se dovnitř – všichni ti, kteří si dnes večer přijdou poslechnout diskuzi mezi univerzitními zástupci libertariánů, republikánů a demokratů o několika tématech souvisejících s volbami, včetně otázky, zda by se ve Spojených státech měly legalizovat drogy.

Uplynul už víc než rok od Rossova neúspěšného pokusu dostat se do reality show Amazing Race, na tom ale teď ani trochu nezáleželo. Život na Penn State byl celkem paráda, hlavně díky školním klubům, do kterých se přidal.

Měl skupinu bubeníků, která vzkvétala. (Ross byl teď bubnováním natolik posedlý, že ve svých představách na nástroj hrál i v noci, když ležel v posteli.) A pak tu byl Libertariánský klub, kde Ross nevynechal jediné setkání, a v posledním roce a půl se do libertariánské politické filozofie úplně ponořil. Létal na libertariánské konference po celé zemi, aby si vyslechl různé odborníky. Pak trávil nesčetné hodiny v baru „The Corner Room“ a v „Cafe 210“ na College Avenue s předsedou klubu Alexem a dalšími členy, s nimiž diskutoval a tříbil si své názory na roli státu ve společnosti a na to, jak zmírnit jeho těžkopádnost.

Rossův zápal pro kluby měl sice špatný vliv na jeho studium, ale nemohl si pomoct. Diskuze a knihy na tahle témata byly zkrátka příliš fascinující.

A pak měl v životě ještě něco, co ho rozptylovalo od práce. Když nebyl v Libertariánském klubu nebo neseděl v kruhu s bubeníky, trávil čas s Julií, teď už svou přítelkyní. Byli zamilovaní – netrvalo dlouho, než si vyměnili „miluju tě“ – a trávili spolu skoro každou chvilku.

Protože tohle měly být pro Julii první Vánoce bez mámy, pozval ji na svátky do Austinu. Než odjeli, potají zašel do univerzitní laboratoře a vytvořil krystal, z kterého pro ni jako dárek vytvaroval prsten. Kromě toho Ross oceňoval, že s ním Julia vydržela celé hodiny sedět a poslouchat, jak hovoří o svých přesvědčeních, včetně tématu dnešní debaty, o němž věděl víc než kdokoliv jiný: reformy amerických drogových zákonů.

„Posaďte se, prosím,“ křikl profesor řídící debatu směrem k publiku. „Začneme.“ Ross, v nebývalé formě, s košilí zastrčenou do kalhot, se posadil ke stolu vedle dalších dvou Univerzitních libertariánů. Profesor přednesl krátký úvod a pak místnost ztichla.

„Vláda nemá právo lidem říkat, co si můžou a nemůžou vpravovat do těla,“ začal Ross a pokračoval tím, že drogy – všechny drogy – by měly být legalizovány, protože společnost by pak byla bezpečnější, a lidé mají právo si se svým tělem dělat, co chtějí.

Publikum tvořilo jen zhruba čtyřicet lidí a většina z nich tam byla proto, že za to získají od profesora politologie kredit navíc. Ale Ross bral diskuzi tak vážně, jako by mluvil před Kongresem Spojených států.

Na jeho argumenty reagoval republikán. „Jak můžeš legalizovat něco, co ročně zabije desítky tisíc lidí?“ a teď se do toho vložil i demokrat. „Ano,“ řekl. „Jak tě vůbec může napadnout, že je to v pořádku?“

Ross přešel do klidného protiútoku. „Takže si myslíte, že bychom měli postavit mimo zákon taky Big Mac od McDonalds, abychom lidi ochránili před nadváhou, infarkty a smrtí?“

Jak to při debatách o drogách bývalo vždycky, Rossovi oponenti brzy znervózněli. Snažili se mu argumenty vracet, ale nemohli říct nic, na co by Ross neměl ráznou odpověď.

„A měli bychom zakázat auta, protože lidi v nich bourají a umírají?“ tlačil Ross na svou opozici. Předkládal argumenty na obranu lidí, kteří kouří trávu, a dokonce těch, kteří užívají heroin v soukromí vlastního domova, a podotkl, že se v ničem neliší od člověka, který si po práci dá drink.

K násilí spojenému s prodejem drog řekl, že tohle zlo existuje jen proto, že vláda vytváří tak přísné a nešťastné zákony, kterými se snaží prodeji drog zabránit, takže dealeři musejí využívat zločinné metody, aby se dokázali ubránit ve válkách, které se rozpoutávají v ulicích. „Kvůli prodeji alkoholu ani Big Maců gangy neválčí, protože ty jsou legální,“ pokračoval. A k tomu všemu, vyvozoval, kdyby byly drogy legální, nakonec by se prodávaly v nějaké regulované formě. Z trhu by zmizely špatné drogy nastavované jedem na krysy a pudrem.

„To tělo někomu patří,“ řekl Ross a podíval se do publika. „A vláda nemá právo jeho majiteli říkat, co se svým tělem má dělat.“

Ross byl hluboce přesvědčený, že jeho argumenty stojí na pevných základech a že promyslel každý aspekt boje proti drogám. Co mu zatím jasné nebylo a na co se sám sebe ptal v hodinách mezi přednáškami, mimoškolními aktivitami a časem stráveným se svou přítelkyní, bylo, jak tato silná přesvědčení využít ke změně amerických protidrogových zákonů, které považoval za škodlivé a tyranské.

05

Jaredův khat

„Ne.“

To bylo všechno. Jedno slovo. Slabika, o které se nevyjednává. 

„Ne,“ řekl Jared znovu.

Jeho nadřízený se na něj nevěřícně podíval, nebyl si jistý, jestli slyšel dobře, že tenhle neopeřený poskok Úřadu pro cla a ochranu hranic právě odmítl přímý rozkaz. (Ano, rozhodně slyšel dobře.) Tenhle pohůnek, tohle stopadesáticentimetrové jednadvacetileté nic jménem Jared Der-Yeghiayan, který naproti svému staršímu obtloustlému vedoucímu vypadal ještě mladší než obvykle. Seděl tam na židli jako školák v ředitelně, nohy se mu houpaly sem a tam, aniž by se dotýkaly země.

Jared měl pocit, že tou odpovědí nemá až zas tak co ztratit. Práce na Úřadu pro cla a ochranu hranic nebyla zrovna jeho splněným snem. Skončil tady jen proto, že neměl jinou možnost, pokud chtěl jít za svým a jednoho dne získat práci u bezpečnostních složek. Buď mohl dál pracovat v kině v Lincolnshire, nebo nastoupit na chicagské letiště O’Hare a živit se razítkováním pasů.

Jared se zkusil dostat k tajné službě, což byl jeho největší sen. Ale zkoušející při vstupním pohovoru, typický Američan zvyklý jen na otázky a odpovědi, se Jareda vyptával na jeho otce, úřadujícího soudce Spojených států arménského původu, který před lety utekl ze Sýrie před genocidou. Zprvu Jared odpovídal zdvořile, ale máloco ho dokázalo vytočit tak, jako když někdo zpochybňoval loajálnost jeho rodiny k Americe. Netřeba dodávat, že po vášnivé debatě práci nedostal.

Brzy nato se ucházel o místo u Úřadu pro potírání drog, jenže se dostal do další vzrušené diskuze s komisařem při testu na detektoru lži o tom, co je zločin. A tak tuhle práci taky nedostal.

Americká federální policejní služba USMS, Ministerstvo vnitřní bezpečnosti a FBI Jareda odmítly proto, že neměl titul. Na vysoké vydržel dva týdny, neměl trpělivost na to, nechat se posuzovat nějakými profesory, a ještě hůř snášel čas, který musel trávit na jejich přednáškách. A navíc, k čemu by mu to bylo, když polovina lidí, které znal a kteří univerzitu vystudovali, stejně nedokázala sehnat „pořádnou“ práci? Jednoho odpoledne z kampusu odešel a už se nevrátil.

Na rozkaz svého otce Samuela, který kdysi šéfoval agentuře dohlížející na Úřad pro cla a ochranu hranic, nastoupil Jared na jedno z nejnudnějších míst, jaká státní sféra nabízí: stal se celníkem a den za dnem razítkoval pasy.

Svou naději upínal k tomu, že tahle práce ho jednou přivede k něčemu většímu a lepšímu. A to se taky stalo, ale teď, když odporoval svému nadřízenému tím opakovaně vyslovovaným „ne“, bylo zjevné, že Jared jako obvykle začíná všechny štvát.

Tahle konkrétní diskuze začala o rok dřív, v roce 2007. Po několika jednotvárných letech na pasech dostal Jared příležitost zkusit hledat lidi pašující do Spojených států drogy. Lapání pašeráků drog znělo jako zábavná a sexy práce, což ovšem neplatilo pro ty drogy, které dostal Jared na starost. Jeho úkolem bylo chytat lidi, kteří se do Ameriky snaží přivézt látku podobnou amfetaminu zvanou „khat“. Na rozdíl od podobných drog, jako je třeba kokain, které se zpracovávají v laboratoři nebo někde v džungli, je khat zelená listnatá rostlina, takže se identifikuje hůř než velké cihly bílého prášku. A vzhledem k mírným účinkům, srovnatelným spíš se silnou kávou než lajnou koksu, byl khat zároveň na žebříčku důležitosti drog, kterými se vláda zabývala, úplně na posledním místě.

Ale Jared se k úkolu hledání khatu postavil s tak fanatickým zápalem, jako by se chystal pochytat ty nejhorší teroristy světa. Vytiskl si stovky letových záznamů o lidech, kteří byli s khatem přistiženi v minulosti, všechny dokumenty si vyskládal na podlahu v obýváku jako Carrie Mathisonová a snažil se mezi známými pašeráky najít nějaké podobnosti. Podrobně zkoumal všechny detaily každého zadržení, dokud nenašel systém.

První znamení: všichni pašeráci si dělali rezervace den před odletem. Zadruhé, kurýři používali výhradně e-mailové účty na Gmailu nebo Yahoo. A zatřetí, uváděli očividně falešná telefonní čísla podle stejného vzorce. Podle těchto a dalších klíčů prohledával seznam cestujících přilétajících na chicagské letiště O’Hare, kteří odpovídali jeho profilu. A nakonec identifikoval cestujícího na příletu, o němž si myslel, že drogu pašuje.

Následující den celníci toho muže po přistání zadrželi, otevřeli jeho kufr a zjistili, že je zevnitř vyložený khatem.Ty krávo! Zabralo to. Situace se následně opakovala. Jared prohledal databázi cestujících přilétajících do Chicaga a celníci někomu z kufru vytáhli khat.

Jaredovo profilování fungovalo tak dobře, že začal prohledávat celostátní databáze a testovat svou teorii na dalších amerických letištích. A opravdu, trefil se pokaždé. Celníci na letišti JFK dostali tip na cíl, otevřeli zavazadla cestujících, které Jared identifikoval, a našli sáčky s drogou zastrkané v ponožkách, košilích a dalších skrýších.

Jenže tady bylo i pár překážek, třeba ta, že agenti na JFK považovali khat za drogu, kterou vůbec nemá smysl se zabývat. Ve zprávách se nikdy nemluvilo o tom, že policie zadržela kilo khatu v letadle ze Spojeného království, a za tahle zatčení se nikdy nerozdávaly odměny.

A co hůř, kvůli Jaredovým úspěchům to vypadalo, že ostatní agenti nepracují dost efektivně. Navíc, když člověk nedostane za zásah uznání, znamená to, že se nemůže stoupat po žebříku byrokracie, takže se mu nezvyšuje plat ani neprodlužuje dovolená. Nakonec přišlo tolik neoficiálních stížností, že musel Jared na kobereček.

„Jestli tady chceš být úspěšný, musíš hrát podle pravidel,“ promlouval k Jaredovi jeho nadřízený.

„Takhle všechny akorát sereš a–“

 „Ne,“ přerušil ho Jared.

Už zase? Jak, ne? Co si ten kluk krucinál myslí?

„Poslyš, jen dělám svou práci,“ zkusil to Jared po dobrém, „sleduju trendy a–“ 

„Jo, ale děláš svou práci mimo nad rámec svých pravomocí,“ vyštěkl šéf. „Máš na starost Chicago, a to je všechno, co máš dělat: hledat bordel v Chicagu.“

Jared neměl rád, když mu někdo říkal, co má dělat, a začínalo se to v něm vařit. Dostal úkol, který splnil na výbornou, ale kvůli typicky nemožnému přístupu vlády teď musí poslouchat, že jeho práce není dost dobrá. Neměli by ho spíš chválit a tleskat mu?

„Vidíš tohle?“ řekl Jared a ukázal na zlatočerný odznak Úřadu pro cla a ochranu hranic, který měl připnutý na košili. „Podle mě tam stojí ,Spojené státy americké´ a jsem si celkem jistý, že letiště JFK je ve Spojených státech amerických.“

Jaredův nadřízený na něj zíral a zjevně byl v šoku. Ale ten pacholek mluvil dál.

„Osobně už se s tebou o tomhle nebudu bavit,“ řekl Jared, vstal a šel ke dveřím. „Jestli to ještě někdy budeš chtít rozebírat, dej mi to prosím písemně.“ A během jedné krátké chvilky Jaredův vedoucí zjistil to, co nakonec zjistil každý, kdo se s Jaredem potkal: hrát s ostatními ho nebaví.

06

Táborák

Ross kličkoval se svým pickupem mezi kopci směrem z Austinu. Na širokém texaském nebi zapadalo slunce a Julia, sedící po jeho pravici, se dívala z okýnka na zdánlivě nekonečné řady stromů.

„Cedry,“ řekl Ross.

„Co?“ zeptala se a otočila se k němu.

„Ty stromy, že jsou to cedry.“ Pohledem se vrátila k té spoustě zeleného listí, lemující okraje klikaté silnice. „Texasani je nesnáší,“ dodal Ross. „Nemůžou se jich zbavit. Vyzkoušeli všechno možný, ale nic na ně nezabírá.“ O pár chvil později svou teorii uzavřel: „Příroda vždycky zvítězí.“

Julia poslouchala a zamýšlela se nad dnešní lekcí na téma Texas. Ross jí neustále předkládal různé informace o jejím novém domovském státu.

S radostí byl její historik na zavolání a i jako turistický průvodce jí byl k dispozici čtyřiadvacet hodin denně, bral ji do svých oblíbených kaváren, rychlých občerstvení i parků. Ukázal jí Pace Bend Lake, jedno z nejlepších míst na skákání z útesů. Nejhezčí místa na vodní lyžování. A uváděl bezpočet faktů o místních budovách a památkách.

Ross ji představil své rodině a ona se začala sbližovat s jeho sestrou Cally. (I když matka jeho novou přítelkyni přijala poněkud chladně.) Ross dokonce Julii důvěřoval natolik, že jí ukázal tajnou sbírku figurek Dungeons and Dragons, kterou měl schovanou ve svém starém pokojíčku u rodičů. Jednou odpoledne nervózně vytáhl desítky složitě nabarvených fantasy sošek, které měl pečlivě zabalené a uložené v krabicích zastrkaných pod postelí.

Ross oceňoval, že Julia vydržela hodiny sedět a poslouchat, jak vypráví o svých snech a plánech, i když některé z nich tak úplně nevyšly, třeba „Retracement Capital Management“, investiční fond, který se Ross nedávno pokusil založit a který zkrachoval dřív, než se vůbec stihl rozjet.

„Takže tohle jsou všechno tví kamarádi ze střední?“ zeptala se Julia a odvrátila pohled od cedrů.

„Jo,“ odpověděl vesele. „To jsou všechno děcka z Westlake.“

 Julia věděla, že už jsou blízko, protože před malým domkem viděla vzduchem poletovat oranžové jiskry táboráku. „Strašně se na ně na všechny těším,“ řekl Ross a zpomalil.

Ross přijel do Texasu před pár měsíci a cesta sem byla poměrně snadná. I tentokrát, stejně jako tehdy po Ashley, nečekal, že tady zase skončí, ale jeho univerzitní posedlost Libertariánským klubem si vybrala svou daň. Byl natolik zabraný do zkoumání svých nových ideálů, že neudělal přijímací zkoušku do doktorského programu, v němž měl pokračovat s výzkumem „růstu tenkých vrstev oxidu europia epitaxí z molekulárních svazků“.

Ale neúspěch u přijímací zkoušky byl i tak trochu klika.

Díky všem těm hodinám stráveným hovory o politice si uvědomil, že v životě, aspoň v tom jeho, nejde jen o fyziku. Tak si sbalil magisterský diplom a zase odjel na jih. Devatenáctiletou Julii přesvědčil, aby se vykašlala na školu a šla s ním. Pro oba ale měla ta změna hořkosladkou příchuť.

Julia odešla z Pensylvánie, kde do té doby tak dlouho žila, do státu, který jí připadal – většinově a otevřeně – rasistický a neochvějně republikánský a necítila se tady příjemně. Ale Rossův kout Státu jedné hvězdy byl (z velké části) jiný. Zatímco většina Texasu podporovala George W. Bushe a stavěla se proti gayům a potratům, oblast Austinu byla liberálnější a bližší jejím vlastním hodnotám, žili tu příznivci Rona Paula, kteří věřili, že státní aparát je příliš robustní, příliš mocný a příliš se lidem plete do života.

Pro Rosse bylo překvapivě obtížné znovu zapadnout. Z Penn State odešel, aniž by měl nejmenší tušení, co bude dělat dál. Strašně toužil věnovat se něčemu, co by bylo v souladu s jeho libertariánskými ideály. Taky hledal něco, co by mu vydělávalo peníze. A možná nejvíc ze všeho chtěl, aby na něj rodiče byli hrdí. Ukázalo se, že najít povolání, které by splňovalo všechny tyto podmínky, bylo v podstatě nemožné. To mu ovšem nebránilo mluvit o svém novém přesvědčení s každým, kdo byl ochotný poslouchat.

Když někde v baru potkal staré kamarády, místo aby se oddával vzpomínání na dávnou minulost, chtěl se bavit o budoucnosti Ameriky. 

Při nedávné návštěvě hospody Shakespeare Pub v centru Austinu na sebe po většinu večera strhával pozornost při diskuzi s bývalým spolužákem, kterému vysvětloval principy rakouské ekonomické školy a tvrdil, že současný politický systém v Americe je nastaven tak, že bohatí využívají ty, kdo jsou znevýhodnění. Hovořil o tom, jak skvělé by bylo realizovat experiment na bázi seasteadingu.

Seasteading, vykládal Ross, je koncept komunity na moři, mimo dosah vlád a předpisů, kde by lidé mohli žít v otevřeném prostředí bez zákonů a s volným trhem. Některé lidi napadlo zabydlet se na opuštěném ropném vrtu uprostřed oceánu a udělat si z něj vlastní libertariánský svět, beze všech pravidel a zákonů, které existují v Americe nebo jinde. Jiní uvažovali o zdokonalování výletních lodí, z kterých by na moři vybudovali anarchistické státy, vykládal svému příteli. Po studiu na Penn se Ross pokusil vytvořit počítačovou hru, která by pomohla tyto teorie ilustrovat. Ale nikam to nevedlo. Stejně jako všechny ostatní Rossovy nápady.

Julia několika takovým politickým diskuzím přihlížela, a i když se občas pokusila vnést do nich nějaký protinázor, většinou přenechávala pódium Rossovi. Ale dnes večer, kdy se blížili k domu, před kterým hořel táborák, se naštěstí o politice ani státech bez zákonů uprostřed oceánu mluvit nechystali.

Ross sjel ze silnice na dlouhou prašnou příjezdovou cestu vedoucí k jednopodlažnímu dřevěnému domku, z jehož oken zářila teplá žlutá světla. „Některý z těch lidí jsem neviděl už roky,“ prohlásil Ross, když auto ztěžka vydechlo. Slunce už zapadlo a okolní hory se ztrácely ve tmě, ve vzduchu byla cítit vůně uhlíků, když přicházeli ke skupince rozjařených vrstevníků.

„Rossman!“ vykřikl jeden z kamarádů a bývalého spolužáka objal. 

„Tohle je moje přítelkyně Julia,“ řekl Ross pyšně.

Zůstali stát u ohně, kde se otvírala piva. Koloval joint a vzpomínalo se na střední školu. „Pamatujete, jak se tenkrát Rossman vykecal z průseru, když ho chytli policajti, jak kouří jointa?“ začal jeden příběh. A skončil tím, že „Ross na svý hulení nedal dopustit“. Všichni vyprskli smíchy, když Julia poznamenala: „To je pořád stejný.“ Další historky, další jointy, další piva, další smích. Ross a Julia se skvěle bavili. Tedy do chvíle, než se hovor stočil k práci. Jeden kluk začal s tím, že teď pracuje pro vládu, další řekl, že je inženýr. Jiný mluvil o svém vlastním podnikání.

„Co ty, Rossi?“ ozval se táhlý texaský přízvuk z druhé strany ohně. „Kde ty teď pracuješ?“

Ross chvilku mlčel. Podíval se na Julii a prostoupilo ho napětí. Tohle byla úplně ta poslední otázka na světě, na kterou by teď chtěl odpovídat. „Já vlastně práci nemám,“ řekl.

„To je pecka,“ zhodnotil jeden z přátel. „Jaks to dokázal?“ Všichni kolem ohně ztichli a poslouchali.

Ross vysvětlil, že pracuje na půl úvazku pro neziskovku Good Wagon Books, kde pomáhá svému starému kámošovi Donnymu. Good Wagon sbíral od lidí v Austinu staré knížky, které následně prodával na internetu. Co se nedalo střelit online, darovali do místních věznic. Moc mu neplatili, ale práce s knížkami ho bavila. Přátelům řekl, že většinu svých nákladů na živobytí pokrývá obchodováním na burze a nějaké peníze má z pronájmu malého bytu, který si koupil během studií na Pensylvánské univerzitě (díky svému šetrnému životnímu stylu, kdy po většinu času na škole žil prakticky zadarmo, si z platu odborného asistenta na Penn našetřil dost na to, aby si mohl ve městě koupit malou nemovitost). U táboráku svým přátelům řekl, že posledních pár měsíců žije z těchto příjmů.

Bylo už pozdě, když Ross a Julia všechny objali na rozloučenou a nasedli do auta, aby vyrazili zpátky do Austinu. Ross zabouchl dveře na své straně a přetáhl si přes hrudník pás a Julia hned vycítila, že se něco děje. Auto vycouvalo po příjezdové cestě na klikatou silnici.

„Ale zlato,“ utěšovala ho. „To nevadí, zkoušíš různý věci, najdeš…“

„… to přijde, jen musíš…“