Soundtrack v hlavě

Co dělat, aby myšlenky hrály v náš prospěch

JON ACUFF

„To, že myšlenky mají kruciální vliv na naše životy, jak v tom negativním, tak pozitivním slova smyslu, tušili už praotcové a pramatky psychologie. Ne nadarmo to první, co rozebíráme se svými klienty na začátku terapie, je bludný kruh. Aneb to, jak naše myšlenky vyvolávají emoce, následně tělesnou reakci a ve finále to, jak se chováme.

Kniha Jona Acuffa za přispění neurovědy ukazuje, jak s některými myšlenkami můžeme pracovat a dokonce je využít v náš prospěch. Stačí jen změnit některé písničky z našeho kognitivního (myšlenkového) soundtracku. Jděte do toho!“

H:o)nza Vojtko, psychoterapeut, párový terapeut a lektor, autor knihy Vztahy a mýty

„Nedá se spočítat, kolikrát jsem manažerům vytkl, že si rozhodování příliš komplikují. Přílišné přemýšlení je přirozeným nepřítelem soustředění, a tak jsem rád, že Jon Acuff přišel se svěžím pohledem na toto zásadní téma.“

Michael Hyatt, autor bestsellerů Lídr s vizí, Zaměřte svou pozornost, Dvojitá výhra a Nejlepší rok vašeho života

„Jste připraveni začít o sobě uvažovat jinak? Jon Acuff vám s tím pomůže. Jednoduchá, ale silná a velkorysá kniha, která vám utkví v paměti po zbytek života.“

Seth Godin, autor knihy Proces: tvořte, vytrvejte, vypusťte to do světa

„Může věda uspořádat mejdan? Podle všeho ano: tato kniha je chytrý, praktický mejdan opírající se o výzkum. Zasmějete se, a až se bude četba chýlit ke konci, bude vám to líto. Mé představy o myšlení prošly velkou proměnou.“

Kendra Adachi, autorka bestselleru The Lazy Genius Way

„Přemýšlíte až přespříliš? Pokud nedokážete odpovědět bez přemýšlení, nezapomeňte si pořídit Jonovu novou knihu.“

Jim Gaffigan, bavič a autor knihy Food: A Love Story

„Jon Acuff vyhmátl skrytou překážku k úspěchu a předestřel plán, jak ji překonat. Neváhejte a pořiďte si tuto praktickou, zábavnou knihu a k ní zápisník, abyste si mohli dělat poznámky.“

Daniel H. Pink, autor bestsellerů Kdy, Drive a Prodávat je lidské

„Skvělá obálka, skvělý obsah, spousta naděje! Pokud jste si někdy položili otázku, zda člověk může změnit způsob uvažování, a radikálně tak proměnit svůj život, přečtěte si Soundtrack v hlavě. Doufám, že po této knize sáhnou všichni, které znám.“

Bob Goff, právník, filantrop a autor bestselleru Láska konající

„Vaše myšlenky jsou mocné. O tuto zásadu jsem se opíral desítky let, které jsem strávil na vodě. Je skvělé, že Jon Acuff se se svou novou knihou do tohoto tématu důkladně ponořil.“

Laird Hamilton, surfař, inovátor a spoluzakladatel společnosti Laird SuperFood

„Přílišné přemýšlení je jedním z přirozených nepřátel esencialismu. Je povzbudivé, že Jon se se svou novou knihou přidává do řad bojovníků za to, na čem záleží.“

Greg McKeown, tvůrce populárního podcastu What’s Essential a autor bestselleru Esencialismus

„Z nejnovějšího díla Jona Acuffa mi spadla brada. Za knihou Soundtrack v hlavě, která je tím nejlepším, s čím autor dosud přišel (a to je co říci!), stojí kombinace přesvědčivých příběhů a důkladného výzkumu! Nejenže prokazuje, že mnozí z nás uvěřili chybným myšlenkám, ale navíc ukazuje reálná řešení, která z našeho myšlení udělají produktivního tahouna. Jon Acuff se narodil, aby napsal tuto knihu.“

Andy Andrews, autor bestsellerů Cesta Davida Pondera, Ten, který si všímal a Just Jones

„Nejlepší na této knize je to, že ji Jon Acuff napsal tak lehkým perem, že vám čtení vůbec nepřipadá jako dřina. Když ji ale dočtete, je z vás jiný, moudřejší, aktivnější člověk. Jako byste jednou zašli do posilovny a hned byli připraveni svléci se do plavek.“

Brian Koppelman, scenárista a spolutvůrce filmů Dannyho parťáci a Hráči

„Ve světě plném nástrah, negativity a rušivých faktorů napsal Jon Acuff revoluční knihu, která vám dopomůže k větší jasnosti, lepšímu soustředění a schopnosti popasovat se s výzvami. Fantastickým způsobem vysvětluje, jak z obřího problému jménem úporné přemýšlení vyrobíte nepřekonatelnou zbraň. Tuto knihu si nemůžete nechat ujít!“

Jon Gordon, autor bestsellerů Síla pozitivního přístupu a The Garden

„Celý život vedu negativní monology a hlavou se mi honí myšlenky, které mi vysávají energii, ale nikdy jsem nevěděl proč. Po přečtení této knihy nejenže sám sebe lépe chápu, ale vím také, jak tuto negativitu přeprogramovat. Když mne Jon požádal o doporučení této knihy, nemusel jsem o tom příliš přemýšlet.“

Chris Guillebeau, autor knih The Money Tree a Startup za pakatel

SOUNDTRACK V HLAVĚ

Co dělat, aby myšlenky hrály v náš prospěch

Jon Acuff

Copyright 2021 by Jon Acuff

Originally published in English under the title Soundtracks

by Baker Books, a division of Baker Publishing Group,

Grand Rapids, Michigan, 49516, U.S.A.

All rights reserved.

Překlad: Jana Zajícová

Sazba a obálka: Simona Ullspergerová

Odpovědná redaktorka: Kateřina Hošková

Vydalo nakladatelství Audiolibrix

Makovského 1334/26, Řepy, 163 00 Praha 6

v roce 2021 jako svou 11. publikaci

První vydání

Připomínky: audiolibrix.cz/pripominky

Detail titulu: audiolibrix.cz/soundtrack

Objednávky knih: audiolibrix.cz/objednavky

Při diskusi o knize použijte hashtag #soundtrackvhlave

Kniha je dostupná také jako audiokniha na audiolibrix.cz/soundtrack

České vydání © Audiolibrix s.r.o. 2021

Všechna práva vyhrazena

audiolibrix.cz/nakladatelstvi

Žádná část této publikace nesmí být kopírována a rozmnožována za účelem rozšiřování v jakékoli formě či jakýmkoli způsobem bez písemného souhlasu vydavatele.

ISBN 978-80-88407-07-2 (paperback)

ISBN 978-80-88407-08-9 (epub)

ISBN 978-80-88407-09-6 (mobi)

Vytvoření elektronické verze Dibuk, s. r. o., 2021

„Jone, myslím,

že to zbytečně komplikuješ.“ 

Jenny Acuff

Úvod

Čekal jsem třináct let, než jsem se rozhodl vyrukovat s tímto tajemstvím. Omlouvám se, že mi to tak trvalo, ale je to tak úžasné, že jsem tomu sám nemohl uvěřit.

Předpokládal jsem, že to ještě nemůže být všechno. Připadalo mi to tak prosté a tak do očí bijící, že jsem si nejdříve myslel, že jsem se musel splést.

Co když jsem měl jen kliku? Třeba se mi mé postupy osvědčily jen a jen díky specifické situaci, v níž jsem se nacházel. Možná se to vše přihodilo shodou okolností, a kdybych se pokusil zasvětit do toho někoho jiného, k ničemu by to nevedlo. Kdybych to řekl ostatním, mysleli by si, že mi hráblo. Neonově zelené boty jsou rozhodně zvláštní. Ten trik s mincemi je dost zarážející. Hm, samolepicí papírky, jasně. Asi bude lepší, když si to nechám pro sebe.

A to jsem také udělal.

Díky tomu tajemství jsem se přestěhoval do Nashvillu.

Zabodoval jsem v žebříčku bestsellerů New York Times.

Navštívil jsem díky němu Portugalsko a Řecko, a dokonce i spoustu míst v Kanadě, o kterých vám nemůžu říct, protože by vás to úplně odvařilo.

Třináct let jsem si své tajemství nosil v zadní kapse a s jeho pomocí jsem od základu proměnil svou kariéru, vztahy, zdraví a veškeré ostatní aspekty svého života.

Hlodala však ve mně zvědavost. Jsem jediný člověk, kterému tento postup může pomoct? S přispěním svého výzkumného asistenta Mikea Peasleyho, PhD, jsem vytvořil anketu a zeptal jsem se deseti tisíc lidí, zda se také potýkají s oříškem, který se mi podařilo rozlousknout. Více než 99,5 procenta z nich odpovědělo kladně.

Aha, takže nejsem výjimka.

Přesto jsem ale nebyl připraven vyjít s tím naplno, a tak jsem vzal malý kousíček jakoby na ochutnávku a provedl jsem test na tisícovkách lidí z celého světa. Doktor Mike Peasley podrobil výsledky analýze a oba jsme byli u vytržení. Opravdu nás to šokovalo – a vězte, že to slovo nepoužívám tak, jak se objevuje v titulcích na Buzzfeedu: „To je šok! Podívejte se na chodidla této celebrity!“

Kdykoli v této knize zmíním doktora Mikea Peasleyho, uvedu celé jeho jméno včetně titulu, protože tu a tam byste mohli podlehnout dojmu, že takto svižně napsané dílko nemůže být zároveň vědecké. Ale kdepak, může. Zeptejte se doktora Mikea Peaslyho. Byl u toho.

Po třinácti letech jsem konečně připraven. Pokud se nakloníte těsně ke mně, povím vám, v čem mé tajemství spočívá:

Zjistil jsem, jak z přílišného přemýšlení udělat mocnou zbraň.

1. MYSLÍM, ŽE TO ZVLÁDNU

Když nejste schopni dosáhnout svých cílů kvůli tomu, co se vám točí vhlavě, znamená to, že přemýšlíte příliš.

Je to jedna znejnákladnějších věcí na světě, protože plýtvá časem, tvořivostí aproduktivitou. Je to epidemie nečinnosti acunami stagnace. Ještěpřed třinácti lety mě tento nešvar ovládal.

Opájel jsem se představou oté spoustě věcí, které jednou dokážu. Můj život se dal popsat jako mnoho myšlenek amálo činů.

„Přestaň všechno tak moc řešit,“ prosili mě kolegové.

„Je to vhlavě,“ přemlouvala mě žena.

„Zakopáváte osvé vlastní nohy,“ křičeli na mě školáci, když jsem klopýtal ulicemi jako monstrum obtěžkané obřím mozkem.

Stál jsem snad oto, aby mi před návštěvou restaurace proběhlo hlavou 1345 myšlenek na to, zda se tam bude dát zaparkovat? Chtěl jsem vyplácat svou mozkovou kapacitu na to, abych se celé odpoledne užíral pitomostí, kterou jsem před třemi měsíci řekl kamarádovi vsupermarketu? Těšilo mě odložit žádost ozvýšení platu odalší měsíc animrat se vpředstavách, proč by to nemuselo vyjít?

Samozřejmě ne, ale měl jsem na výběr? Myšlenky si nepěstujete, ony prostě přicházejí. Nemůžete je ovládat, není-liž pravda? Oprocesu myšlení proto vždy hovoříme jako oněčem, co probíhá mimo nás, za svých vlastních podmínek:

„Ztratil jsem se vmyšlenkách.“

„Myšlenky se mi zatoulaly k...“

„Nechala se unést myšlenkami.“

Vjiných oblastech života si počínáme maximálně rozvážně, zatímco kmyšlení přistupujeme jako kněčemu, nad čím nemáme kontrolu. Chcete-li se třeba dokopat krannímu cvičení, můžete použít jednoduchý trik: sportovní oblečení si nachystáte už večer. Díky tomu, že se připravíte předem, snáze dosáhnete žádoucího výsledku.

Ale slyšeli jste už někdy, že by někdo doporučoval stejný postup pro myšlenky? „Vyberte si pět myšlenek, které chcete, aby se vám na zítřejší poradě přehrávaly vhlavě.“ Už vám někdy kolega řekl toto? „Slyšel jsem nějaké drby oté nové šéfce, ale nechci, aby to zatěžovalo můj vztah sní, takže si své tři předsudky nechám doma, abych si oní mohl udělat nezaujatý obrázek.“

Mně něco takového nikdo nikdy neřekl. Pokud neovládáme své myšlenky, patrně to znamená, že ony ovládají nás. Není divu, že jsem strávil desítky let pitváním každičkého banálního rozhodnutí anikdy jsem se neodhodlal zvednout zadek audělat to, oč jsem opravdu stál.

Jednoho odpoledne jsem zčistajasna dostal e-mail od jednoho marketingového koordinátora zOklahomy, který už nějakou dobu sledoval můj blog. Položil mi otázku, která mě vyvedla zkonceptu:

„Mohl byste přednést projev na naší konferenci?“

Odpověď měla znít „ne“. Do té doby jsem nikdy nemluvil před lidmi za peníze. Nikdy jsem nenapsal projev sjasně strukturovanými hlavními myšlenkami apřechody mezi nimi. Nikdy jsem nespolupracoval sorganizátorem eventů. Nikdy jsem nebyl vOklahomě, ale představoval jsem si ji jako velmi prašné místo.

Vté době jsem za sebou měl deset let velmi pozvolných změn ve své kariéře copywritera pro firemní klientelu, který nikdy nevystupoval veřejně.

Kdybyste tenkrát hledali něco, co svědčí otom, že jsem řečník, nepochodili byste.

Jediné, co jsem měl, byla nová myšlenka: Myslím, že to zvládnu.

Vybral jsem si jednu malou myšlenku ata vedla kjednomu malému „ano“. Ato zase zcela změnilo směr, kterým se ubírá můj život.

Dlouho před prvním projevem, dlouho předtím, než jsem napsal knihu, podle které hráčská asociace americké Národní fotbalové ligy školí hráče, dlouho předtím, než jsem vkoncertní síni Ryman uváděl Dolly Parton, jsem změnil způsob svého uvažování otom, co je vmých silách, atím se změnilo všechno ostatní.

Toho dne jsem učinil první krok kpoznání něčeho úchvatného: totiž že můžete ovládat své myšlenky.

Přehnaný proud myšlenek můžete přeměnit vakci. Sčasem, kreativitou aproduktivitou, které tím uvolníte, si můžete vybudovat život, oněmž sníte.

Ato vše začíná tím, že si uvědomíte pravou podstatu svých myšlenek: jsou vaším osobním playlistem, který vás provází celý život.

Nahrávky, které nepozorovaně dávají podobu vašemu životu

Když poslouchám „Sweet Child O’ Mine“ od Guns N’ Roses, cítím vůni inkoustu ze stránek časopisu Thrasher. Vidím se, jak sedím na podlaze vdomě č.2 na ulici Edgewood Drive vHudsonu ve státě Massachusetts avystřihuji si fotky skateboardistů, které si chci připíchnout na nástěnku. Každý, kdo tehdy žil adýchal pro skateboarding, měl plné album ústřižků skalifornskými skejťáky.

Tóny skladby „It Takes Two“ od hiphopového dua Rob Base and DJEZRock mě zase spolehlivě přenesou do suterénu vdomě, kde bydlel Dave Bruce. Snažíme si vštípit text tak rychle, jak jen dovedeme, jeden na druhého pokřikujeme ta slova alitujeme, že nemáme dost peněz na kalhoty značky Z.Cavaricci. Kmezinárodní slávě mám daleko, ale ví se omně, že za mikrofonem se umím rozparádit.

Když zaslechnu píseň „Mr.Jones“ od Counting Crows, vidím se na parkovišti před obchoďákem ve Framinghamu asnažím se svou slečnu přimět, aby se zaposlouchala do textu. Matka mi půjčila svůj minivan sobložením znapodobeniny dřeva ajá jsem roztrpčen ztoho, že Heather se nad pěveckým výkonem Adama Duritze nedojímá tak silně jako já. Přetáčet pásku nebylo snadné. Trvalo to, než člověk trefil to místo, které chtěl. Ačím déle Heather oté písničce mluvila, tím hůře se mi hledalo místo, které ji vmých představách opravdu mělo vzít za srdce.

Tyto písničky jsou od skupin, které se na pódiu nejspíše nikdy nepotkají. Nepředpokládám, že by to Counting Crows dali dohromady sGuns N’ Roses. Všechny však mají něco společného: zasáhly mne ve formativním období.

Deník New York Times provedl studii, která zkoumá, kdy má píseň největší šanci, že se stane součástí vašeho trvalého repertoáru: seznamu písní, které vás navždy budou oslovovat. Na základě studie vznikl článek snázvem Písničky, které si vás ksobě přivážou. Je to přiléhavý popis toho, co svámi hudba dělá. Pomocí dat ze služby Spotify zjistil ekonom Seth Stephens-Davidowitz, že umužů je nejdůležitějším obdobím pro tvorbu vkusu vdospělosti věk od 13 do 16let. Užen je to oněco dříve, konkrétně od 11 do 14let.¹

Je dost dobře možné, že když jste si četli omých třech oblíbených písních, prolétla vám hlavou nějaká skladba asní spojená vzpomínka.

Seznam písniček, který si vprůběhu života bezděčně opečováváte, může být pěkné téma ke konverzaci uvečeře, ale hudba je jen nepatrnou součástí něčeho většího. Vaše myšlenky jsou vaše vnitřní soundtracky, jimž nasloucháte ještě častěji než svým oblíbeným skladbám.

Vprůběhu let jste si vytvořili nahrávku pro svou kariéru. Další nahrávku máte pro všechny své vztahy. Pouštíte si nahrávku osvých nadějích, snech, cílech aveškerých aspektech svého života avěříte jí.

Pokud libovolné myšlence nasloucháte dostatečně dlouho, stane se součástí vašeho osobního playlistu.

Hudební nahrávky mají schopnost zcela proměnit daný okamžik. Vědí to restaurace. Vědí to tvůrci filmů. Ví to každý provozovatel fitka.

Slash může být jedním znejvětších kytaristů vrockové historii, ale ať se na mě nezlobí: soundtracky sestávající zmyšlenek mají daleko větší moc. Větší než pouhá hudba na pozadí. Jak řekl veterán zelitní jednotky amerického námořnictva NAVY SEALs David Goggins: „Nejdůležitější rozhovory vede člověk sám se sebou. Probudí se snimi, chodí snimi, uléhá snimi ke spánku ačasem se snimi ztotožní. Ať jsou dobré, nebo špatné.“2

Pokud si vhlavě přehráváte pozitivní nahrávky, můžete si zmyšlenek udělat nejlepšího přítele, který vás bude podněcovat ktomu, abyste se snadějí atvořivostí vrhali do nových dobrodružství. Pokud si ale celé dny pouštíte pokaženou nahrávku, mohou myšlenky být vaším úhlavním nepřítelem, který vám znemožní pustit se do čehokoli, oco vživotě opravdu stojíte.

Dlouho předtím, než vznikly technologie Bluetooth aslužba Sirius XM, měl můj spolubydlící zvysokoškolských kolejí Stu auto spokaženým rádiem, na němž fungovala pouze stanice Disney Radio. Žádný problém, pokud máte děti, protože když uvíznete venku vbouřce, přijde vám prasátko Peppa náramně vhod, ale když si to svištíte po kampusu azoken vám burácí muzika pro malé holky, je to trochu úchylné.

Můj spolubydlící na tu hudbu neměl žádný vliv amy ke svým myšlenkám přistupujeme podobně. Neumíme si představit, že bychom je změnili, atak si vhlavě přehráváme, co nám zrovna přijde na mysl.

Jenže pokud si nevybíráte nahrávky, nevytváříte jejich seznam anepodrobujete ho údržbě, neznamená to, že hudba ustane. Znamená to, že budete poslouchat songy, které se vám nezamlouvají.

Mozek umí být pěkná svině

Začněme tím, na čem se všichni shodneme: já mám mozek avy taky. Mozek je schopen skvělých věcí, třeba logiky aúsudku. Nebo dokáže vyprodukovat písničku „All IWant for Christmas Is You“ od Mariah Carey. Ta jí na autorských honorářích hodila odhadem 60milionů dolarů.³ Zkuste mi říct, že to není skvělé.

Jedna zvěcí, kterých je náš mozek schopen, je přílišné přemýšlení. Můžete si to představit jako schopnost zabývat se neodbytnými myšlenkami, které se opakují.

Přílišného přemýšlení se dopouštíte, když váš mozek přetřásá danou myšlenku nebo nápad déle, než jste čekali. Tento druh myšlení má bohužel tendenci ubírat se pochmurným směrem. Pokud jej necháte běžet, bude přirozeně tíhnout kvěcem, kterými se ve skutečnosti zabývat nechcete. Dám vám několik příkladů.

Dá vám velkou práci připomenout si nějakou pitomost, kterou jste kdysi dávno plácli? Musíte se nějak zvlášť soustředit, když se chcete vrátit ktrapasu, který jste zažili vosmé třídě, ikdyž teď už je vám přes třicet? Když vám šéf řekne, že vás vpondělí ráno očekává usebe vkanceláři, musíte si udělat poznámku do diáře, nebo budete ibez ní celý víkend spekulovat otom, proč si vás pozval na kobereček?

„Nasobotu ve dvě odpoledne mám naplánovanou vlnu hrůzných pocitů!“ Opravdu jste si něco takového naplánovali? Nebo se ty myšlenky prostě nečekaně vynořily, aniž by měly jakoukoli vazbu na to, co jste zrovna dělali?

Říká se tomu pokažená nahrávka ajsou to negativní příběhy, které si vyprávíte osobě asvém světě. Přehrávají se automaticky, nepozvány, ikdyž vůbec nic neděláte pro to, abyste je slyšeli. Na strachu není nic pracného. Na pochybnostech není nic pracného. Na nízkém sebevědomí není nic pracného.

Já otěchto pokažených nahrávkách vím své, protože mne stály sedm let příležitostí.

Svůj první blog jsem si založil vroce 2001. Nejapné osobní příspěvky jsem tedy na internetu šířil tři roky před vznikem Facebooku, čtyři roky před vznikem YouTube, pět let před vznikem Twitteru ašestnáct let před vznikem TikToku. Nebyl jsem technologický průkopník; na něco takového jsem nevlastnil dost mikin skapucí. Kontaktovala mě hudební vydavatelství, čtenáři si mé texty nacházeli přirozenými cestičkami amnožily se náznaky, že se má působnost vdigitálním světě slušně rozjede. Věci se ubíraly správným směrem, jenže pak jsem ovšem začal moc přemýšlet.

„Co když někdo zjistí, že nemám ani páru otom, co dělám?“

„Kam vůbec směřuju?“

„Jaký to všechno má smysl, když nemám pořádný růstový plán?“

Tyto tři pokažené nahrávky spolu stisícovkou dalších mě vypudily zinternetu na celých sedm let. Další blog jsem si založil až vroce 2008. Kdo ví, okolik dále bych dnes byl, kdybych těch sedm let strávil pěstováním svého publika aobsahu…

Nejvíce mě na tom štve, že ty pokažené nahrávky se vmém životě objevily, aniž bych oně stál.

Když profesor psychologie zChicagské univerzity Paul Rozin tento jev zkoumal, uvědomil si, že vangličtině chybí slovo, které by znamenalo opak traumatu. Proč tomu tak je, vysvětlil jeho spolupracovník Roy F. Baumeister: „Trauma nemá protiklad, protože žádná pozitivní událost nemá tak trvalý dopad. Můžete si vědomě vybavovat šťastné okamžiky ze své minulosti, avšak ty, které se vám bez pozvání náhle rozhostí vmysli (psychologové jim říkají nedobrovolné vzpomínky), zpravidla bývají neblahé.“4

Váš mozek má tři další strategie, které znásobují negativní sklony k přílišnému přemýšlení:

1. Lže vám ovašich vzpomínkách.

2. Domnělá traumata zaměňuje za skutečná.

3. Věří tomu, čemu věří už dávno.

Často se domníváme, že naše paměť je jako digitální fotoaparát: že zkrátka zachycuje dění vreálném čase, abychom si je jednou mohli prohlédnout. Jednoduché události, složité události, šťastné události, bolestné události – jako by to všechno bylo na jednom dlouhém filmu našeho života, kněmuž se můžeme později vrátit. Kéž by to bylo tak jednoduché.

Ve svém podcastu Revisionist History si Malcolm Gladwell pokaždé vezme na paškál nějaké téma zminulosti apředvede na něm svou proslulou schopnost proniknout kpodstatě věci. Vjedné epizodě opravdu překvapil, když se pokusil rehabilitovat televizního reportéra Briana Williamse.

Williams sklízel velké úspěchy jako moderátor pořadu NBC Nightly News, ale pak se mu celá kariéra zhroutila kvůli absurdní lži. Dne 23.března 2013 prohlásil vtalk show Davida Lettermana, že deset let předtím byl vIráku na palubě vrtulníku Chinook, který čelil nepřátelské palbě. To zní jako zážitek, na který člověk jen tak nezapomene. Já kupříkladu bez přemýšlení vím, že jsem nikdy nebyl ve vrtulníku, který byl ostřelován protitankovým granátometem. Vy nejspíše máte stejnou jistotu. Jenže Williams se domníval, že to skutečně zažil. Jak je možné, že se mohl splést vtakto zásadní věci?

Zábleskové vzpomínky nám zastírají pravdu

Voné epizodě hovořil Gladwell se specialisty na paměť, kteří pro Williamse projevili pochopení sodkazem na obsáhlou odbornou literaturu, která studuje tzv. zábleskové vzpomínky, dramatické prožitky, jež si vybavujeme ve všech barvách.

Některé zábleskové vzpomínky mohou být společné pro celou zemi. William Hirst se svým výzkumným týmem provedl desetiletou studii ovzpomínkách, které lidé mají na 11.září. Pokud by se vás někdo zeptal, kde jste byli, když se zhroutily věže Světového obchodního centra, nejspíše byste si vzpomněli. Já jsem zrovna byl bez práce aseděl jsem urádia doma vArlingtonu ve státě Massachusetts.

Problém je vtom, že když Hirst sledoval vzpomínky účastníků vprůběhu let, zjistil něco překvapivého: nezůstávaly stejné. Spřibývajícím časem procházely proměnami – anikoli nepatrnými. Hirst vprůměru dospěl k„60procentnímu poklesu stálosti paměti. To znamená, že 60procent odpovědí se vprůběhu času změnilo“.⁵

Šílené na tom je, že přesnost našich vzpomínek klesá, zatímco pro naši důvěru vně to neplatí. Vroce 1986 se Nicole Harsch aUlric Neisser den po výbuchu raketoplánu Challenger zeptali studentů psychologie, za jakých okolností se otéto tragické zprávě doslechli. Respondenti své odpovědi zapsali. Takřka tři roky poté položili výzkumníci týmž studentům stejnou otázku. Více než 40procent znich odpovědělo podruhé jinak, protože jejich vzpomínky se změnily.

Výzkumníci následně upozornili účastníky na rozdíly vobou verzích vzpomínek aukázali jim původní, vlastnoručně napsané odpovědi. Studenti rozpačitě připustili, že je to skutečně jejich písmo, přesto však odmítali přiznat, že jejich vzpomínky jsou nepřesné. Tvrdili například: „Ten rukopis je můj. Ano, evidentně jsem to napsal já. Nevím, proč jsem si tenkrát vymýšlel. Jasně si totiž vzpomínám, že jsem byl na kolejích, ikdyž tady stojí, že jsem byl vmenze.“6

Jedním zfaktorů přispívajících ke vzniku zábleskových vzpomínek je „míra, vjaké si vzpomínku oživujeme, tj. jak často se stává, že si na danou událost vzpomeneme“.⁷

To je přímo voda na mlýn přílišného přemýšlení.

Dokážete si představit něco, co si vhlavě přehráváte častěji než negativní soundtracky? Přesně tak se tento problém projevuje. Mozek si najde negativní myšlenku apoté ji přežvýkává zas aznovu. Písničku „Sweet Child O’ Mine“ jsem si poslechl asi tisíckrát. Výčitku „kamarádX neodpověděl na tvou esemesku, protože je na tebe naštvaný“ jsem slyšel asi stotisíckrát.

Nemusí se jednat otak tragickou záležitost jako 11.září či výbuch Challengeru. Už vás někdy vyhodili zpráce? Už se svámi někdy někdo rozešel? Ječel na vás kolega na poradě? Zmeškali jste let, protože jste zaspali? Vporovnání scelonárodními tragédiemi jsou to možná banality, jenže zde přichází na scénu druhý důvod, proč je mozek taková svině: nedaří se vám rozlišit skutečné trauma od domnělého.

Výzkumníci zlékařské fakulty Michiganské univerzity zjistili, že když zažijeme společenské odmítnutí, uvolní náš mozek stejný druh opioidních látek jako přiúrazu. Ačkoli účastníci studií věděli dopředu, že společenské odmítnutí, jemuž budou čelit, není opravdové aže slouží pouze pro účely studie, byl výsledek stejný. Náš mozek stiskne nouzové tlačítko azaplaví naše tělo opioidy, abychom se snáze vyrovnali svnímaným emočním utrpením.⁸

Vaše tělo se sice potýká sdomnělým odmítnutím, uvolní však opravdové chemikálie.

Když se vám potomek svěří sněčím, co ho trápí, může vás to svádět kodpovědi, že to nic není. Ve srovnání sglobálními problémy lidstva asi není třeba dělat vědu ztoho, že studentka druhého ročníku střední školy přijde osvé oblíbené místo ujídelního stolu. Ve hře je ale více než jen nedorozumění ve školní jídelně. Ta šestnáctiletá holka se topí vopravdových opioidech, které signalizují skutečné nebezpečí. Nedá se nad tím jen tak mávnout rukou.

Naše paměť tedy lže anáš mozek nedokáže snadno rozlišovat mezi skutečným adomnělým traumatem. Jako by tyto dva problémy nestačily, přichází poslední člen svaté trojice nezdravého přemýšlení: konfirmační zkreslení.

Náš mozek si libuje vtom, že věří věcem, kterým už věřil předtím.

Jsme magnety na informace aprožitky, které stvrzují to, co si osobě asvětu již myslíme. Když jedna zvašich nahrávek říká, že jste suverénně nejnemožnější matka ze všech, apak si přijedete vyzvednout dítě otři minuty později, než jste měla, ta představa se ve vás utvrdí. Aje jedno, že ráno jste obě děti rozvezla do škol včas, pracujete na plný úvazek, naplánovala jste, co uvaříte na večeři, avymyslela jste, kdo ským ovíkendu pojede vautě na fotbalový turnaj. Váš mozek vás itak přesvědčí, abyste ignorovala nové důkazy, které jdou proti tomu, co vám vemlouvá pokažená nahrávka.

Je to na vás

Teď tedy víte, že mozek umí být strašná svině. Opravdu chcete své myšlenky ponechat náhodě? Kde by byli úspěšní lidé, kdyby si sami aktivně nevybírali nové nahrávky, kterým budou naslouchat? Představte si všechny ty příležitosti adobrodružství, okteré přijdete, když dopustíte, aby pokažené nahrávky diktovaly vaše chování.

Pokud se umíte soužit, dokážete se také zamýšlet. Pokud umíte pochybovat, dokážete také kralovat. Pokud se umíte otáčet, dokážete také vzlétnout.

Tentýž mozek, který vám už roky tvrdí, že nemáte na to, abyste napsali knihu, můžete naučit, aby vám říkal opak. „Můžeš napsat knihu. Musíš napsat knihu. Dozrál čas, jdi do toho!“

Váš mozek na vás čeká každý den. Čeká, že mu řeknete, co si má myslet. Čeká, až mu ukážete, jaké nahrávky jste si vybrali.

1. Zahoďte pokažené nahrávky.