Vanessa Kelly

the highlander’s christmas bride

Copyright © Vanessa Kelly, 2019

All rights reserved

Translation © Patrik Linhart, 2026

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být

bez písemného svolení nakladatele reprodukována

jakoukoliv formou ani prostředky mechanickými

nebo elektronickými, ani fotokopírováním nebo zaznamenáváním

na jakýkoliv nosič informací.

ISBN 978-80-7411-412-0

Tato kniha je pro Trish, mou úžasnou starší sestru, a Beryl, sestru mého srdce.

Obě patříte mezi ty nejlepší lidi na planetě Zemi.

Poděkování

Vydávání knih je náročná záležitost, takže jsem obzvláště vděčná svému agentovi a editorovi za jejich schopnosti, laskavost a zdravý rozum. Jsem také vděčná za skvělý tým v nakladatelství Kensington a za jejich pomoc při uvádění mých knih do světa. A také za umělecké oddělení – můj Bože, jak vy jste úžasní!

A nakonec mému drahému manželovi – bez tebe bych byla dočista ztracená!

1. kapitola

Listopad 1819, Dundee, Skotsko

Konečné rozhodnutí bylo proneseno tónem mírné lítosti, což bylo v naprostém rozporu s otřesným dopadem, jaký bude mít na její život.

„Ale… ale nemůžete mě přece jen tak vyhodit,“ vykoktala Donella Haddonová. „Co si se sebou, u všech rohatých, jenom počnu?“

Ctihodná matka se zachvěla. „Pamatuj si, kde jsi, dítě moje.“

Donella by dokázala popsat studovnu představené v klášteře Nejsvětějšího Srdce Ježíšova, i kdyby měla zavázané oči. V této místnosti už si vyslechla spoustu výčitek, které v ní přece jen vyvolávaly pocity viny.

„Přesně o to jde,“ pronesla sestra Bernarda. „Naše drahá sestra si nikdy není vědoma toho, kde se nachází.“

Jakožto mentorka novicek byla sestra Bernarda Donellinou bezprostřední představenou a zároveň pohromou její existence. Stála za křeslem ctihodné matky, rysy její hubené tváře zakrývala kapuce a za zády jí oknem prosvítalo slunce. Donella si snadno dokázala představit sestřino nesouhlasné zamračení, kterého byla pravidelně svědkem.

„Mé poslední sliby jsou už za pár měsíců.“ Donella při tom mávla rukama a její široké rukávy se třepotaly jako ptačí křídla. „Byla by naprostá katastrofa, kdyby mě teď odmítli. Všeho jsem se vzdala, abych tu mohla být.“

Když se šedé obočí matky představené zvedlo, Donella sebou trhla. Abatyše byla skutečně svatá žena, ale její obočí nepřipouštělo žádné námitky. Vyjadřovalo spoustu věcí, a právě nyní sdělovalo s naprostou jistotou, že Donellina záležitost je jednou provždy uzavřená.

„Má drahá, takové dramatické scény jsou zbytečné. Probrala jsem tvé pokroky se sestrou Bernardou a sestrou Agnes –“

„Sakra!“ tiše si ulevila Donella.

Sestra Agnes vyučovala liturgickou hudbu a byla ještě přísnější než sestra Bernarda. Jestli se proti ní postavily ty dvě, má to Donella zpečetěné.

„A všechny se shodujeme,“ pokračovala matka představená, „neboť věříme, že život v uzavřeném řádu není pro tebe tou správnou cestou. Nějaký čas strávený ve světě za zdmi kláštera by ti pomohl zjistit tvé skutečné poslání.“

„Nebo to, jestli vůbec nějaké máš,“ dodala sestra Bernarda. „Podle mého názoru se to teprve uvidí.“

Donella pevně stiskla rty, aby se vyhnula nutkání vypláznout jazyk na tu starou… dobrou ženu. Sestra Bernarda nikdy v nějaké Donellino poslání nevěřila.

Popravdě řečeno, bylo těžké s jejich hodnocením polemizovat. Měsíce v ní sílil pocit, že se dopustila osudové chyby. Drobné záchvaty viny a úzkosti jí v noci nedovalovaly spát a přes den ji rozptylovaly.

Něco bylo velmi špatně. Věděla to, stejně jako matka představená a ostatní sestry. Pod přiléhavou kapucí měla zpocené vlasy. Co bude, proboha, dělat, pokud ji vyšoupnou do světa? Před více než třemi lety z toho světa utekla tak rychle, jak jen mohla, a nepochybovala o tom, že se rozhodla správně.

„Sestro Bernardo, vždycky jste si o mě dělala starosti, protože jsem nebyla vychována v katolické víře,“ řekla Donella a snažila se znít klidně. „Ale mohu vás ujistit, že mé obrácení bylo zcela upřímné.“

„Hm,“ zamručela jeptiška.

Ta žena byla tak trochu snob. U aristokratické pravnučky francouzských emigrantů v bourbonské linii nebyl žádný div, že nad Donellou ohrnuje nos. A přitom Donellin strýc byl hrabě z Riddicku, potomek skotských králů!

Své příbuzné by mohla kdykoli postavit proti namyšlené sestře Bernardě.

Měla za to, že je mnohem víc snobem než řádovou sestrou. Přiznej si to, ty stará ženštino! Beztak jsi hrozná jeptiška.

„Nejde o tvou víru, má milá,“ řekla matka představená. „Jde o tvou…“

„Naprostou neschopnost dodržovat pravidla,“ dokončila za ni sestra Bernarda.

Donella zavrtěla hlavou. „Ale já jsem v dodržování pravidel velmi dobrá. To všichni vědí.“

Ve skutečnosti byla tak dobrá, že si všichni mysleli, že je také naprosto nudná. Určitě si to myslel i Alec Gilbride, její bratranec a bývalý snoubenec. Připadala mu tak nudná, že v šestnácti letech utekl z domova a po celých deset let se odmítal vrátit.

Sestra Bernarda si odfrkla. „Pravidelně usínáš v kapli, máš problém si zapamatovat liturgii, schválně zpíváš falešně…“

„To není pravda.“ Někdy se prostě nesoustředila, protože se jí myšlenky někam zatoulaly.

„Často porušuješ příkaz mlčení,“ pokračovala sestra Bernarda bezohledně, „a máš nenapravitelný sklon přerušovat starší. Což je velmi překvapivé, protože nás tvá rodina ujistila, že jsi poslušná a učenlivá dívka.“

„Přesně taková jsem,“ namítla Donella. „Poslušná a učenlivá.“

„Pokud to tak je, nemáš příliš odhad.“ Sestřin tón byl suchý jako hostie.

To byla pravděpodobně pravda. Ale kdyby ji teď vyhodili, dokázalo by to její rodině, že měli pravdu ohledně toho, co její strýc nazval Donelliným šíleným plánem, jak utéct před životem.

Ctihodná matka konečně zasáhla. „Dítě moje, proč se chceš stát jeptiškou?“ Donella zamrkala. Na několik hrozných vteřin se jí mysl vyprázdnila. Přemýšlej, ty hlupačko!

„Protože je tu takový klid a ticho,“ vyhrkla nakonec. „A protože miluji Boha.“ Když se matka představená ušklíbla, Donella jí to nemohla vyčítat. „A líbí se mi hudba,“ dodala chabě.

Nikdy předtím jí ctihodná matka ani žádná ze sester nepoložily takovouto jednoduchou, ale osudovou otázku. Stát se katolickou jeptiškou ve Skotsku nebylo nic pro slabé povahy, takže je pravděpodobně nikdy nenapadlo zpochybňovat její povolání. Kromě toho dal její strýc karmelitánům za Donellin vstup do řádu mimořádně štědré věno. Žádná abatyše při zdravém rozumu by nepohlížela s pochybnostmi na podporu mocného skotského hraběte, třebaže nepapežského.

„Do kláštera se nevstupuje proto, abychom se schovaly před problémy,“ prohlásila matka představená. „Z naší zkušenosti víme, že nevyřešené problémy se mohou uvnitř těchto zdí prohloubit ještě mnohem více, a myslím si, že to už pociťuješ.“

Donella přitiskla ruce na abatyšin poškrábaný dubový stůl a naklonila se dopředu, aby se setkala s moudrým pohledem starší ženy. „Budu se snažit víc. Přísahám, že budu. Jen mi prosím dejte ještě jednu šanci.“

Matka zavrtěla hlavou. „Ne, drahé dítě. Snažila ses, jak jsi uměla, ale tohle není život pro každého.“

„Možná by mohla zkusit františkánky,“ navrhla sestra Bernarda. „Nejsou tak náročné jako my.“

Jinými slovy, tento řád by mohl mít sklon přehlédnout její četné nedostatky, zvláště pokud by si s sebou přinesla své značné věno.

Donella se zabořila do vrzající židle před stolem matky představené. Protože ji očividně čekal vyhazov, nemělo smysl se přetvařovat a předstírat nějaké uhlazené chování.

„A samozřejmě vám vrátíme věno,“ dodala matka představená.

Protože to však může dostat klášter do svízelné situace, Donella se postará o to, aby buď strýc Riddick, nebo Alec věnovali klášteru štědrý dar, který by vyrovnal tuto finanční ránu.

Při pomyšlení na svého bratrance – muže, který ji odmítl, aby si vzal jinou ženu – se Donelle udělalo špatně. Alec více než kdokoli jiný podporoval její přání vstoupit do kláštera. Udělal to, protože mu na ní opravdu záleželo. Dostal na svou stranu i všechny ostatní členy rodiny a teď je všechny znovu zklamala. Její rodina ji milovala, ale neměla tušení, co s ní.

A v současné situaci to nevěděla ani ona.

„Asi bych mohla zkusit františkány,“ řekla. „Existují nějaké pobočky řádu ve Skotsku?“

„V Galway v Irsku je konvent,“ odpověděla sestra Bernarda.

A nezarmoutilo by to jejího strýce? Skotsko je jedna věc, ale Irsko?

„Zda by vás františkáni přijali, je vedlejší,“ řekla matka představená. „Jak jsem řekla, musíte zjistit, jestli je to vaše skutečné poslání. A nejlepší způsob, jak to udělat, je vrátit se do světa za zdmi kláštera.“

Kdesi uvnitř ní propukla panika. Donella nevěděla, jestli bude někdy připravená na vnější svět, kde se znovu setká se všemi problémy, které tak ráda zanechala za sebou.

„Matko, prosím vás…“

Představená vstala. „Dítě moje, jaký je základní princip života v řeholním řádu?“

Donella také vstala. „Poslušnost, matko. Nejprve Bohu a pak vám.“

„Správně, a od tebe požaduji tento poslední akt poslušnosti. Přijmi mé rozhodnutí s poslušnou vděčností a věnuj tento čas tomu, abys ve svém srdci našla, po čem skutečně toužíš. Pokud to uděláš v dobré víře, najdeš odpovědi, které potřebuješ.“

„Ano, ctihodná matko.“

Matka. To slovo jí rezonovalo ve vzpomínkách. Její pravá matka také požadovala poslušnost, dokud to nepřivedla natolik daleko, že jí Donella nebyla naprosto schopná vyhovět. Tehdy téměř přišly o všechno a jen s pomocí milosti Boží – a jejího strýce – se podařilo odvrátit katastrofu.

„Budu muset jít do vesnice a zařídit odvoz,“ poznamenala Donella. „Mohla bych to udělat hned zítra, pokud chcete.“

Teď, když bylo jasné, že odjede, nechtěla se zde zdržovat. Vědomí, jak důkladně selhala, ji rozpalovalo studem.

„To nebude nutné,“ řekla představená. „Dnes ráno jsem napsala lordu Riddickovi a informovala ho o svém rozhodnutí. Jsem si jistá, že si bude chtít sám zařídit tvůj návrat na hrad Blairgal.“

Donella se s námahou snažila potlačit to nejneuctivější zaklení. Doufala, že alespoň bude moci toto trapné ztroskotání vysvětlit své rodině osobně. Teď jí byla i tato malá míra kontroly a důstojnosti odebrána.

„Od mého strýce se nám pravděpodobně dostane odpovědi až za několik dní, pokud bude muset všechno zařizovat. Je velmi zaneprázdněný, jak víte.“

„Jsem si jistá, že může poskytnout kočár a doprovod,“ prohlásila matka představená suše. „Počkáme na jeho odpověď. Tak dlouho, jak bude potřeba.“

Takové okolkování jen prodlužovalo agónii. „Jsem si jistá, že bych si mohla snadno pronajmout poštovní kočár dole v hostinci. Během chvilky se mohu sbalit a vyrazit na cestu.“

Sestra Bernarda vypadala pobouřeně. „Váš strýc by si jistě nepřál, abyste cestovala sama, má drahá. Vypadalo by to krajně ledabyle a neslušně.“

„Je to jen dvoudenní cesta. Jsem si jistá, že budu naprosto v pořádku.“ V této chvíli jí bylo zcela jedno, jestli ji zabijí bandité.

„Zůstanete v klášterním domě pro hosty, dokud se nám neozve strýc,“ řekla matka pevně. „Ten čas si můžete znovu zvyknout na svět tam venku a přemýšlet o své budoucnosti.“

Jaká budoucnost? Pokud Donella mohla soudit, žádnou neměla. „Samozřejmě, ctihodná matko,“ odpověděla a snažila se, aby to vyznělo vážně.

Představená odměnila její souhlas úsměvem. „Možná si to po letech v klauzuře i užijete. Můžete se projít po vesnici, něco si koupit a otevřeně si popovídat s otcem Thomasem v kostele. Jsem si jistá, že vám pomůže smířit se s tímto rozhodnutím.“

„Kéž by to bylo mé rozhodnutí, ctihodná matko.“

Starší jeptiška si tiše povzdechla. „Má drahá, vím, že je to rána pro tvého ducha – i pro tvou hrdost. Ale máš na výběr, jak na tuto výzvu zareaguješ. Můžeš ji vnímat buď jako selhání, nebo jako příležitost. Doufám, že si vybereš to druhé.“

Protože na tuto nanejvýš praktickou, i když poněkud iritující radu, nikdo nereagoval, Donella se jen pokřižovala, když jí matka požehnala.

Sestra Bernarda šla otevřít dveře do hlavní chodby. „Jdi do své cely a začni balit. Brzy se k tobě připojím.“

„Ano, sestro.“

Donella vyšla s takovou důstojností, jakou v sobě dokázala najít, a odolala nutkání prásknout dveřmi. Nikdy nepráskala dveřmi ani neběsnila. Ve skutečnosti jen zřídka kvůli něčemu dělala rozruch. Odměnou za všechno to dobré chování byl obvykle pořádný kopanec do zadku. A teď se to stalo znovu.

Možná nastal čas začít nějaký rozruch dělat.

2. kapitola

Logan Kendrick si prohlížel tu malou, ale neúprosnou stráž, která ho držela jako Kerberos u bran podsvětí. Karmelitánky nejsou zrovna jeho silnou stránkou, ale zkusí to.

„Sestro Margaret,“ řekl s úsměvem, „chápete, že slečna Haddonová by měla odjet co nejdříve. Musíme do Perthu dorazit do setmění.“

Jeptiška si zastrčila ruce do širokých rukávů svého hnědého hábitu. Zdálo se, že mu úsměv opětuje, ale vzhledem k tomu, jak byla vrásčitá, to bylo těžké poznat. Stará žena, nejméně osmdesátiletá, se nesla s důstojností, jako by polkla pravítko, a vypadala, že by ho dokázala vytáhnout za nejbližší roh a pokárat ho za špatné chování.

„Jak jsem vám vysvětlila, slečna Haddonová je v kapli s našimi sestrami, které se modlí za její bezpečnou cestu. Až bude obřad skončen, připojí se k vám.“

Logan se upřeně zadíval na prosté stojanové hodiny nad malým a naprosto prázdným krbem. Ve staromódním salónku panovala zatracená zima, i když se stará jeptiška zdála být vůči chladu imunní.

„A víte, kdy by to tak mohlo být, sestro?“

Už doslova viděl, jak se mu na duši dělá další černá skvrna. Drzé chování v klášteře Nejsvětějšího Srdce Ježíšova nebylo tolerováno, jak se ostatně dalo čekat.

„Až to ctihodná matka uzná za skončené.“

Věnoval jí omluvný úsměv, který podle něj jednoznačně dokazoval pozoruhodnou shovívavost z jeho strany. Poslední věc, kterou si přál, bylo hrát si na chůvu Donelly Haddonové, skoro jeptišky, které to nevyšlo.

Logan právě vyjednával s lordem Riddickem, dívčiným strýcem, řadu důležitých finančních dohod. Pokud uspěje, pak to výrazně prospěje jeho společnosti Kendrick Shipping and Trade, neboť to povede k jejímu růstu. Když se tedy Riddickovi náhodou zmínil, že jede služebně do Perthu, starý pán ho požádal o pomoc s vyřešením této drobné rodinné záležitosti.

Jeho lordstvo však bylo ohledně detailů mlčenlivé jako ryba. Prostě řekl, že se jeho neteř vrátí domů, doufejme, že natrvalo, a že by považoval za velkou laskavost, kdyby si Logan cestou udělal malou zajížďku do Dundee a doprovodil dívku na hrad Blairgal.

„Inu, sestro, budu prostě muset v sobě najít trochu trpělivosti,“ odtušil Logan.

„To pro vás bude bezpochyby výzva,“ odpověděla kousavě. „Možná můžu požádat našeho Pána o pomoc.“ Logan neodolal pokušení a mrkl na ni. „Pomodlíte se se mnou, sestro, a požádáte Boha, aby se slitoval nad ubohým hříšníkem, jako jsem já?“

Odfrkla si. „Myslím, že náš Pán toho má dost na starosti. Ale možná vám můžu nabídnout šálek čaje, zatímco budete čekat.“

Bylo jasné, že jeptišky mají více duchovních než hmotných statků, takže nežádal, aby na něj plýtvaly svým drahocenným čajem a cukrem. Ve skutečnosti si přál jen lok něčeho řízného. „Děkuji, ale já si jen promluvím se svým čeledínem a zařídím pár věcí ohledně naší cesty. Slečna Haddonová může dát znamení, až bude připravená, a hned se vydáme na cestu.“

Sestra Margaret přikývla na souhlas a nechala ho, aby prošel nízkými vstupními dveřmi na nádvoří.

Logan se zadíval na železný kříž na vrcholu staré budovy a přemýšlel nad odvahou, jakou musela slečna Haddonová sebrat, aby se postavila své rodině. Rozhodla se nejen stát se katoličkou, ale navíc vstoupila do tohohle zatraceného kláštera. Katolíci byli ve Skotsku vzácností, většinou se ukrývali v odlehlých koutech Vysočiny. Nebylo divu, vzhledem k míře bigotnosti a podezřívavosti, s níž se často setkávali. Nyní se slečna Haddonová vracela do světa nepřátelského k lidem, jako je ona, a neměla se na co těšit kromě tichého života neprovdané ženy na venkovském panství svého strýce. Tuto ženu už nikdy nepřijmou zpět do slušné společnosti, zejména ne do úzkoprsého, zarytě protestantského Glasgow. A jeho Joseph musí čelit stejnému problému. Logan se zamračil na své boty a strčil ruce hluboko do kapes kabátu. Jeho syn nebude mít ve Skotsku šanci na dobrý život. I když mu syn chyběl, bude nejlepší, když Joseph zůstane v Kanadě, kde bude v bezpečí a kde se o něj budou starat ti, kteří ho milují.

S námahou se mu podařilo potlačit bolest, která ho svírala pokaždé, když pomyslel na svého syna. Místo toho se soustředil na příležitosti, které se mu naskytly, teď, když byl zpět ve Skotsku. Ať už byly jejich chyby jakékoli, Glasgowané byli v podnikání dobří a totéž platilo o něm. Úspěchy v koloniích mu od jeho návratu otevřely spoustu dveří, které by jinak pro zavrženého hříšníka, jako byl on, zůstaly zavřené.

Nezaškodilo ani to, že nyní měl podporu svého bratra Nicka, hraběte z Arnprioru. Doufal, že brzy bude mít i podporu lorda Riddicka. S Nickovým vlivem a Riddickovými penězi Logan nepochyboval o tom, že jeho společnost brzy ovládne obchod se dřevem a kožešinami ve Skotsku a také ve velké části Anglie.

Takový byl alespoň jeho plán, pokud se mu někdy podaří dostat z téhle zatracené vesnice uprostřed ničeho a vrátit se do Glasgow, kam patří.

Otočil se, když uslyšel rychlé kroky na cestě. Davey spěchal železnou branou kláštera, aby se k němu připojil. „Promiňte, že vás obtěžuju, pane Logane,“ řekl mladík.

„Foster mě poslal nahoru, abych zjistil, jak dlouho tady ještě budete.“ Foster byl Riddickův kočí a Davey byl jeden z blairgalských čeledínů. Logan se nabídl, že si pronajme poštovní kočár, ale Riddick trval na tom, že jeho neteř se bude cítit pohodlněji se služebnictvem z Blairgalu, které znala celý život.

Logan, který už čekal přes hodinu, si povzdechl. „Bůh dnes zřejmě pracuje záhadnými způsoby, takže musíme počkat a uvidíme.“

Davey se zatvářil pochybovačně. „Jak říkáte, pane.“

„Podařilo se Fosterovi zajistit vhodné spřežení s tou směšnou výmluvou v místním hostinci?“

„Jen tažný koně, pane. Není z toho nadšenej, víte, ale povídal, že v hostinci žádnej jinej povoz nemaj.“

„To mě překvapuje.“

Davey se usmál. „To jo. Je tak těžký si představit, že naše slečna Donella odešla na takhle ponurý místo, i když bych asi neměl říkat něco takovýho.“

Logan se opřel ramenem o jeden z kamenných sloupů verandy. „Přemýšlel jsem o tom samém. Pracoval jste pro lorda Riddicka, když slečna Haddonová vstoupila do kláštera?“

„Tak jest, pane.“

„To rozhodnutí bylo něco jako vypustit kočku mezi holuby.“

„To jo, rodina z toho byla špatná, to vám můžu říct. Ale jakmile se slečna Donella rozhodla a…“

Davey se náhle zarazil a trochu sebou trhl.

Logan zjistil, že všichni o té dívce mlčí. Kolem slečny Donelly byla očividně nějaká záhada.

„Co jste to chtěl říct?“ naléhal.

„Nic, pane.“

Oba se otočili, když z hostinského domu uslyšeli jakýsi hluk. Zdálo se, že se konečně chystá objevit ta správná dáma.

„Ach, konečně. Ať Foster předjede s kočárem, Davey.“

„Ano, pane.“

Mladík se rychle vyřítil z nádvoří, jako by se mu ulevilo, že se vyhnul dalšímu výslechu.

Ne že by to byl nějaký velký výslech. Většinou to byla z Loganovy strany jen planá zvědavost. Očekával, že příští dva dny ve společnosti té neprovdané, zbožné dámy budou k uzoufání nudné.

Když se dveře ubytovny pro hosty otevřely, Logan se usmál, připravený projevit takový soucit, jaký si situace vyžadovala. Chudák dívka bude bezpochyby smutná. Mohl jen doufat, že celou cestu nestráví pláčem do kapesníku a naříkáním nad svým osudem. Pokud by to udělala, musel by si pro nezbytnou posilu vzít láhev výborné whisky, kterou si schoval v cestovní brašně.

Vysoká mladá žena v neskutečně ošklivém čepci vyšla na verandu a zarazila se, když ho spatřila. Pohledem si ho změřila od hlavy k patě a pak její sevřené rty vyjádřily naprostý nesouhlas.

On sám nemohl dělat nic jiného, než na ni zírat jako hlupák.

Dobrý Bože!

Slečna Donella Haddonová nebyla ani bledá, ani zachmuřená, dokonce se ani nijak zvlášť nepodobala jeptišce. Ve skutečnosti to byla ta nejkrásnější dívka, jakou Logan za opravdu dlouhou dobu viděl.

„Promiňte,“ řekla. „Budete tu na mě celé odpoledne zírat? Mám snad dojít do hostince a přivézt kočár sama?“

Měla krásný hlas, jasný a melodický jako zurčící horský potok. V tu chvíli byl i chladný jako tamní voda.

Zevnitř vyšla sestra Margaret. „Milá Donello, pamatuješ si, co ti matka představená říkala o příliš prudkém projevu?“

„Jako bych na to mohla sakra někdy zapomenout,“ odpověděla slečna Haddonová.

Když Logan potlačil smích, vrhla na něj vražedný pohled, jako by ho varovala před jakýmkoli slovním výlevem.

„Promiň, mé dítě,“ pronesla sestra Margaret trpělivým hlasem. „Myslím, že jsem ti správně nerozuměla.“

Slečna Haddonová zavřela své nádherné zelené oči a zhluboka se nadechla. To přirozeně upoutalo Loganovu pozornost k jejím prsům, která se zdály trochu příliš velké vzhledem k jejímu nepadnoucímu, fádnímu kožichu.

Proč byla tak špatně oblečená? Jako Riddickova neteř nemusela před světem vypadat, jako by byla u charity.

I v tom ubohém oblečením a s rozzlobeným výrazem byla však Donella Haddonová opravdovou skotskou kráskou s dokonalými rysy, okouzlující sprškou pih na nose a zářivě kaštanovými vlasy vykukujícími zpod čepice. Její vysoká, elegantní postava měla také dostatek křivek, aby uspokojila i ty nejnáročnější muže.

Proč mu sakra nikdo neřekl, že je ta dívka tak zatraceně nádherná!? Čekal zachmuřenou slečinku a místo toho ho zcela ovládla tahle kráska, což je něco, co zajisté nepotřeboval. Logan se už před nějakou dobou zřekl žen. Jednak byl příliš zaneprázdněný. Zadruhé neměl v úmyslu se znovu ženit. Dohromady to znamenalo vyhýbat se všem vhodným dívkám, které se mohly zatoulat do jeho oběžné dráhy.

I nežádoucí dívky byly tabu. Nick by ho zabil, kdyby se pustil do takových nesmyslů, obzvlášť v tak malém a klevetícím městě, jako je Glasgow.

Bohužel nebyl imunní vůči vábení hezké dívky – vzhledem k jeho téměř mnišskému životu ani zdaleka ne. Mohl jen doufat, že během cesty bude tou nejzachmuřenější a nejpodezřívavější z jeptišek. Vzpamatoval se. „Sestro Margaret, dokážu si představit, že ta ubohá dívka je zoufalá, že se s vámi a ostatními loučí. Není divu, že je tak vyčerpaná.“

Když Donella otevřela oči, její frustrovaný výraz naznačoval, že by ho nejraději praštila do hlavy.

Sestra Margaret si právě tak její pohled vyložila a jemně položila Donelle ruku na paži. „Jsem si jistá, že jsi naštvaná, dítě moje. Ale matka ti dala vynikající radu, která ti pomůže čelit této konkrétní výzvě s lehčím srdcem. Není to tak?“

Dívka se viditelně vzpamatovala, než se na starší jeptišku sladce usmála. „Ano. Děkuji za připomenutí, sestro.“

„Musíš si víc než jen pamatovat, dítě moje,“ napomenula ji sestra. „Musíš podle toho také jednat.“

Donellin výraz se znovu změnil a dlouho vypadala jako smutná, ztracená holčička. Logan musel odolat šílenému nutkání přitáhnout si ji do náruče a podrobit ji uklidňujícímu hlazení.

„Udělám, co bude v mých silách, abych si vzala radu matky představené k srdci,“ řekla.

Sestra Margaret souhlasně přikývla. „Každý máme svůj kříž, moje drahá. Snaž se nést ten svůj s radostným srdcem a nikdy nezapomínej, že se o tebe postará náš nebeský Otec.“

Lord Riddick to jistě udělá. Logan doufal, že to ten starý pán udělá, aniž by k tomu přidával všemožná kázání. To by v tomto okamžiku jen přidávalo na bolesti.

„Nemůžu jí mít za zlé, že je trochu jízlivá, sestro,“ řekl. „Asi bych cítil totéž, kdybych se ocitl odmítnutý od…“

Logan se zarazil právě včas. Zatímco se na něj jeptiška dívala s mírným zděšením, Donellin pohled byl natolik chladný, až ho téměř zamrazilo.

„Není třeba se zdržovat, pane Kendricku,“ řekla sestra Margaret. „Kufr slečny Haddonové jsme dnes ráno poslali do hostince, takže už bude v kočáře.“ Vzhlédla k obloze. „Brzy se stmívá.“

„Myslím, že jsem to říkal už před hodinou,“ odpověděl Logan se zdvořilým sarkasmem.

Když se na něj dámy znovu podívaly, v duchu se zašklebil. Mluvit tímto způsobem s jeptiškami nebylo dobré, i když jedna z nich byla teď bývalá jeptiška. Co se to s ním, sakra, dělo?

„Ne že by mi vadilo čekat,“ dodal.

Donella se k němu otočila zády a elegantně se sklonila, aby starou ženu objala. „Budeš mi chybět, sestro. Děkuji ti za všechno, co jsi pro mě udělala.“

Sestra Margaret nad ní udělala křížek. „Napiš nám, jak se ti daří, má drahá. A Bůh ti žehnej.“

S přísným pokynutím Loganovi jeptiška zmizela v domě.

„Kočár čeká za branou?“ zeptala se Donella, „nebo dole v hostinci?“

„Měl by tu být brzy. A stále čekáme na vaši gardedámu, není-liž pravda?“

Donella se zatvářila nechápavě. „Nemám gardedámu.“

A sakra! „Nepřijde snad jedna ze sester jako doprovod?“

„To se mi zdá dost zbytečné. Jste tu vy, abyste mě doprovodil, a nejspíš tu za stejným účelem budou i kočí a čeledín mého strýce.“

„Budeme na cestách dva dny. Potřebujete gardedámu.“ Mávl rukou. „Víte, abychom předešli klevetám.“

Protočila panenky. „Nikdo mě nebude pomlouvat, drahý pane. Kromě mé nejbližší rodiny a služebnictva nikdo ani neví, že opouštím klášter.“

Loganova podrážděnost vybublala na povrch. „Sakra, dobře to vím a nemám v úmyslu strávit dva dny na cestách se slušně vychovanou neprovdanou ženou.“

Donella se na něj podívala s očividnou nedůvěrou. „Vaše ctnost je u mě v naprostém bezpečí, pane. Poslední tři roky jsem strávila v klášteře. Až do minulého týdne jsem byla vlastně jeptiškou.“ Otočila se na podpatku a prošla branou kláštera. Logan si strhl klobouk, promnul si zátylek, kde ho svírala bolest hlavy, pak si jej zase nasadil a vydal se za ní.

„Je mi ouplně jedno, jestli jste samotná Panna Marie,“ řekl, když ji dostihl. „Nemůžete cestovat bez řádnýho doprovodu.“

Když byl naštvaný, jeho přízvuk se projevoval dost silně. A právě teď byl naštvaný opravdu hodně.

Donella mávla odmítavě rukou a nezpomalovala, ani když se vydali po prašné cestě k hostinci. Vítr probral divoké rarachy a shodil mu klobouk z hlavy.

Logan potlačil zaklení a zvedl jej. Dívka na něj samozřejmě nečekala a on si na jeden úžasný, byť jen kratičký pohled vychutnal její krásné kotníky, zatímco jí vítr z nedalekého zálivu zvedl šaty nad holeně.

Kde sakra je ten kočár? Foster už je měl dávno vyzvednout, ale nebylo po něm ani památky. To odpovídalo všem těm ostatním zatraceným věcem, které se dnes pokazily.

Rychle Donellu dostihl. „Nemáte ani služebnou, která by vás doprovázela?“ Naráz ustala v chůzi a donutila ho prudce zastavit. „Copak?“ zeptal se v reakci na její zamračený pohled.

„Opakuji. Do minulého týdne jsem byla jeptiška. Jeptišky nemají služebné.“

„Vůbec žádné služebné?“ I když o klášterech věděl pramálo, tohle byla přece zatracená neteř bohatého a vlivného hraběte!

„Uvědomuji si, že o katolících koluje spousta hloupých mýtů, ale jeptišky nemají služebnictvo. A neexistují žádní šílení mniši, kvílející duchové, obscénní orgie ani žádné jiné nesmysly, o kterých jste možná slyšel.“

Polkl pokušení zavtipkovat o orgiích. „Ach, děvče, nemám nic proti katolíkům. Vlastně, můj –“

„To je jedno.“

Když ho nechala na místě, Logan jí to nemohl mít za zlé. Zněl jako úplný idiot. Ale stále přemýšlel, co s ní. Stráví dvě noci na cestách bez doprovodu. Nemohl uvěřit, že lord Riddick nepředvídal tuto naléhavou potřebu. Opravdu si ten starý pán myslel, že dívčin někdejší status ji ochrání před klevetami, které se šířily po Vysočině? Pravděpodobně ne. Ne, když cestovala s někým z Kendricků – obzvlášť s tímto mužem z rodiny Kendricků.

Donella se ohlédla přes rameno. „Tak jdete se mnou? Protože, jak jste výstižně poznamenal, čím méně času jsme spolu, tím lépe.“

Znovu ji navzdory jejímu dlouhému kroku dohonil. Žádné cavyky s ní. Byla věcná a trpká jako citronová zmrzlina.

Logan měl citronovou zmrzlinu docela rád.

„Jste poněkud jízlivá dívka, řekl bych. Proto vás jeptišky vykoply?“

Její pohled se ho snažil proměnit v kámen, ale udržela svá ústa v klidu – byla to velmi hezká ústa, růžová jako poupě – pevně zavřená.

„Mimochodem, jsem Logan Kendrick. Pro případ, že vám to sestra Margaret neřekla.“

„Vím přesně, kdo jste,“ řekla s nesouhlasným povzdechem.

„Aha, takže jste slyšela o Kendrickových.“

„Samozřejmě. S výjimkou lorda Arnpriora jste všeobecně považováni za pěknou bandu.“

„Máte staré informace, děvče. Teď už jsme se všichni napravili.“

„No sláva, už kvůli vám.“ Naklonila bradu, aby se podívala na silnici zpod okraje svého nadměrně velkého čepce. „A kde je kočár, proboha? Tímto tempem se odsud sotva dostaneme do setmění.“

Protože byli skoro u hostince a žádný kočár nebyl v dohledu, Logan se mohl jen domnívat, že se stala nějaká nehoda.

Nemohl odolat nutkání ji poškádlit. „Ano, je pozdě. Možná bychom si mohli hezky a přátelsky popovídat, abychom si zkrátili čas. Nezní to jako zábava?“

„Jediné, co mám v úmyslu na téhle noční cestě dělat, je modlit se, pane Kendricku.“

„Pak doufám, že se za mě pomodlíte, slečno Haddonová.“

„Budu se modlit, abyste držel tu svou zatracenou pusu zavřenou.“ Zrychlila krok a téměř se od něj rozběhla.

Celý den se proměnil v ohromující frašku. Cesta zpět do Blairgalu bude nepochybně zajímavá, pokud ho Donella Haddonová nezavraždí ještě před koncem dne.

3. kapitola

Donella si prohlížela muže sedícího naproti ní v kočáře. S kloboukem zakrývajícím oči, rukama zkříženýma na hrudi a nataženýma dlouhýma nohama vypadal až směšně spokojený sám se sebou. Ona se však mačkala v rohu a snažila se do něj nevrazit.

Nemohla mu mít za zlé, že zabírá tolik místa. Logan Kendrick byl opravdový obr. Mohla mu ale vyčítat, že je lehkovážný, panovačný a neuvěřitelně otravný. Donella si byla docela jistá, že toho muže opravdu nenávidí.

Naštěstí alespoň přestal mluvit. Plně chápala trapnost jejich situace, ale neměla v úmyslu se omlouvat za případné nepříjemnosti. Nebyla její chyba, že ani ctihodná matka, ani její strýc nepomysleli na to, aby jí zajistili gardedámu. Bohužel ji nikdy nenapadlo zajímat se o tak důležitý detail.

Doopravdy neměla o náležitostech cestování ani zdání. Kendrickovi to řekla po zpoždění s odjezdem. Koneckonců, jak by ji mohli vinit za to, že jeden z koní ztratil podkovu právě ve chvíli, kdy Foster vyjížděl z hostince, aby si pro ně přijel?

Co se týče absence doprovodu, na čem vlastně záleželo? Pro Donellu byl její život tak jako tak u konce. Selhala v roli jeptišky, i když se opravdu snažila. Stejně jako tvrdě pracovala na všem ostatním ve svém životě, než vstoupila do kláštera. Bylo to matoucí, protože dříve bývala v mnoha věcech dobrá, ať už to bylo vedení velké domácnosti, pomoc místnímu vikáři v jeho charitativní práci nebo vynikající studijní výsledky a hudební talent. V poslední době se zdálo, že se potácí ve tmě a netuší, co dělat dál.

Kočár se s trhnutím prohnal dlouhou vyježděnou kolejí a Donellu donutil chytit se opěradla. Její společník se ani nepohnul.

Pan Kendrick byl velký, drzý a chvastounský, se sebevědomím, které ji popuzovalo. Byl také docela pohledný, s hustými černými vlasy, výraznými rysy a očima modrýma jako horské jezero – tak hlubokýma, jasnýma a pronikavýma, že to člověku bralo dech.

Když Donella poprvé vyšla z domu pro hosty, tyto oči ji otevřeně zhodnotily, bezpochyby proto, že ve svém směšném čepci a šatech vypadala jako hastroš. Sestry se snažily, co mohly, ale její staré šaty byly už dávno rozdány chudým nebo rozpárány a předělány k jiným účelům. Během onoho týdne, kdy se toulala po vesnici a okolní krajině, dělala si starosti o svou budoucnost a čekala na svůj doprovod do Blairgalu, jí na vzhledu vůbec nezáleželo.

Ale záleželo jí na tom, když na ni Logan Kendrick upřel svůj sarkastický pohled, prohlížel si ji a zjevně shledal, že je toho na ní hodně nedostačujícího. Představa, že by si myslel, že je přitažlivá, byla absurdní, což potřebu doprovodu činilo zcela bezpředmětnou. Pravděpodobně by se zastřelil, než aby s ní začal flirtovat, natož aby ji dostal do situace, která by ho nutila udělat čestnou věc a nabídnout jí sňatek.

Zamračila se na jeho spící postavu. „Raději bych se uvařila v oleji, než abych si vzala někoho jako jsi ty,“ zašeptala si pro sebe. „Přesně jako jeden z prvních mučedníků.“

Když si Kendrick zvedl klobouk, aby se na ni podíval, Donella málem spadla ze sedačky.

„Opatrně, děvče, nebo se potlučete jako nějaký větroplach,“ řekl a natáhl ruku, aby jí pomohl. „Co jste to říkala? Něco o manželství a mučednictví?“

Donella se narovnala s takovou důstojností, jak jen dokázala. „Špatně jste mi rozuměl. Modlila jsem se ke svatému Valentýnovi.“ Ach, Bože! Pleskla jméno hned prvního umučeného světce, který ji přišel na mysl. Skutečnost, že Valentýn byl zároveň patronem romantické lásky, byla neuvěřitelně trapná.

„To dává dokonalý smysl,“ řekl Kendrick. „Žádnou dívku při zdravém rozumu by nikdy nenapadlo ztotožnit manželství s mučednickou smrtí.“

„Vážně? Proč si myslíte, že vůbec existuje tolik klášterů?“

„Možná pouze ty nebohé dámy prostě nepotkaly toho pravého.“

Zjevně si z ní utahoval. Měla chuť na něj vypláznout jazyk.

Aby se vyhnula pokušení, záměrně zvedla závěs a zamžourala do zapadajícího slunce. Copak nikdy nedorazí do nějakého hostince? Chtěla se zachumlat pod hromadu přikrývek a spát, zoufale toužila na pár hodin zapomenout na to, v jaký chaos se její život proměnil.

„Už to nebude moc dlouho trvat,“ pravil Kendrick soucitnějším tónem. „Perthský most by měl být jen pár minut cesty před námi.“

„Zastavujeme v Tibbermore, je to tak?“ Vesnička Tibbermore byla odlehlejší a soukromější zastávkou než rušné tržní město Perth.

Kendrick pokrčil širokými rameny. „Ano, a ani o chvilku déle. Mám na tenhle den kočárů dost.“

„Obávám se, že zítra budeme mít další dlouhý den.“

„Ano, ale pak do Blairgalu dorazíme poměrně brzy pozítří.“ Usmál se. „Jsem si jistý, že budete ráda, až budete doma.“

Domov.

Přemýšlela, jestli se jí Blairgal nebo Haddon House, malé sídlo jejího bratra, vůbec bude zdát jako domov. Nikdy neočekávala, že by se tam někdy znovu vrátila.

Přinutila se k úsměvu. „Ano, samozřejmě.“

„A bezpochyby ráda uvidíte svou rodinu.“

„Cožpak byste snad předpokládal opak?“ Snažila se ho nedráždit, ale proč mu na tom vůbec záleželo? Zvedl obočí. „Jen se snažím navázat konverzaci, abych si ulehčil od nudy cestování.“

Trhla sebou. Bylo zřejmé, že její nervy jsou na pochodu. „Omlouvám se, pane. Asi jsem se zbavila zvyku zdvořilé konverzace.“

Podíval se na ni mírnějším pohledem. „Karmelitáni dodržují velké ticho, nemám pravdu?“

Donella byla překvapená, že zná takový tajemný detail. „Mimo kapli nebo jídlo jsme dodržovali ticho. Porušovali jsme ho jen v těch nejnaléhavějších situacích.“

„Líbilo se vám to ticho?“

Chvíli o tom přemýšlela. „Vyrůstala jsem v hlučné rodině, kde se hodně probíraly záležitosti klanu a na hrad neustále přicházeli a odcházeli návštěvníci. Ticho bylo tak trochu úlevou.“

Zejména Donellina matka vyvolávala zmatky a ze života udělala řetěz náročných zkoušek. Ale rodinná historie nebyla něco, co by se dalo sdílet s cizím člověkem – nebo s kýmkoli jiným.

„Chápu,“ řekl Kendrick. „Váš strýc je, myslím, náčelník klanu. Haddonovi jsou jednou z větších rodinných větví v klanu Grahamů.“

Skoro zapomněla, jak příjemné je mluvit s opravdovým horalem. Jen málo lidí chápalo složitou a někdy frustrující spleť vztahů a klanových vazeb.

„Malcolm Haddon, jeden z bratrů mého otce, je současným náčelníkem. A lord Riddick, můj strýc, se silně podílí na klanovém dění. Když jsem vyrůstala, konaly se srazy alespoň jednou ročně a vždycky se pořádaly oslavy kolem svátků a svateb. Bylo to docela… živé.“

„To je jeden ze způsobů, jak popsat schůzky klanu,“ odpověděl. „Stěží kontrolovaný chaos by byl přesnější.“

„Zní to, jako byste o to taky příliš nestál.“

Lehce se přikrčil a pohnul svými impozantními rameny. „Když jsem byl mladý, tak jsem si to užíval. Který kluk by si nepřál pít, hodovat a tančit s hezkými horalskými dívkami?“

Nemyslela si, že by v jeho hlase mohla vycítit náznak výsměchu. „Co se tedy pro vás změnilo?“

Jeho náhlý úsměv byl okouzlující – a neupřímný. „Nic se nezměnilo. Jen jsem zestárl a zmoudřel. Takže jste si užívala klidného života v klášteře? Pocházím z velké a hlučné rodiny, a proto vám skoro závidím.“

Donella poznala zdvořilý úskok. „Ne vždycky jsem si to užívala. To ticho, myslím.“

„Proč ne?“

„Někdy toho ticha bylo až příliš. Skoro jste slyšel, jak po okenní tabuli leze moucha, nebo jak kameny celé té budovy pracují. V noci si člověk mohl myslet, že je úplně sám, že na světě není jediná duše.“ Vzpomínky na její klášterní život se jí vynořily před očima, dojemné, komplikované a stejně bolestné jako první láska.

„Někdy jsem si představovala, že slyším hlasy ze hřbitova, jak mě volají zpod země,“ řekla si téměř pro sebe.

Pak si ta slova skutečně uvědomila a tvář jí zalila horkost. „A teď opravdu zním jako postava z jednoho z těch strašidelných příběhů.“ Zasmála se rozpačitě. „To je ode mě hloupé.“

Ve skutečnosti to znělo spíš duševně vyšinutě – Donella při té myšlence praštila do dveří.

Kendrick jen nadzvedl obočí. „Aha, takže se tam potulovali šílení mniši a ječící přízraky. Tajila jste mi to, slečno Haddonová.“

„Byl to ženský konvent, pane Kendricku, ne mnišský klášter. Žádní mniši. Ani zjevení. Ctihodná matka by to nedovolila.“

Usmál se. „Doufám, že aspoň tamní hřbitov byl přiměřeně gotický, s ponurými anděly, kteří se skláněli nad rozpadajícími se náhrobky.“

Jeho úsměv byl tak nakažlivý, že bylo nemožné jej neopětovat. Logan Kendrick dokázal vyzařovat šarm stejně snadno, jako whisky tekla z láhve. Naštěstí byla vůči takovým věcem imunní.

„Obávám se, že nic takového. Předchozí majitel laskavě daroval panské sídlo a pozemek kostelu, když si postavil nový zámek blíž k Edinburghu. Na tomhle pozemku je pohřbeno mnoho generací jeho rodiny, takže stanovil, že sestry musí hroby udržovat, dokud na tom místě setrvají. Můj pokoj měl výhled na nejstarší část hřbitova.“ Šibalsky se usmála. „Když za bouřlivé noci foukal mezi stromy vítr, bylo to, jako by si mrtví šeptali a naříkali z hrobů.“

„Nemůžu říct, že bych to těm chudákům měl za zlé. Tam dole v takové plesnivé staré bedně musí být pořádná nuda.“

„Je vám zřejmé, že duše mrtvých už dávno zemřely? V zemi zbývají jen prach a kosti.“

„Jsem horal, děvče,“ prohlásil. „My prostě věříme ve skřety a vílí lid. Je to naše domovské právo.“

„Ano, je mi to známo,“ odpověděla suše.

Podmračeně se na ni podíval, jako kdyby se snažil cosi rozluštit.

„A co všechny ty modlitby? Jeptišky a lidi jako vy se modlí pořád, zvlášť za takové darebáky, jako jsem já. Proto jste všichni tak svatí. Někdo to musí dělat, aby vykoupil nás ostatní.“

Zarazila se nad jeho náhlou změnou chování. „Nikdy jsem neřekla, že jsem svatá, pane Kendricku. A jeptišky jsou lidé, stejně dobří nebo stejně nedokonalí jako kdokoli jiný. Na nás není nic mimořádného.“

Máchl rukou. „Samozřejmě, že jeptišky jsou jiné. Vůbec ne jako obyčejné ženy.“

Snažil se ji schválně naštvat? Pokud ano, fungovalo to. „To je absurdní. Jeptišky se neliší od ostatních žen, ne v podstatných věcech.“

„Až na jednu věc. Nemají rády…“ Zarazil se, jako by si náhle znovu uvědomil podstatu jejich rozhovoru.

„Ano?“

Podíval se z okna. „Omlouvám se, zapomněl jsem, co jsem chtěl říct.“

Že by se dal na ústup? To asi ne.

„Myslíte, že nemáme rádi muže? Věřte mi, nebudete první, kdo to vyslovil. Muži si obecně myslí, že jsme vyschlé staré panny, které se schovávají před světem.“

Samozřejmě, v jejím případě by to mohla být klidně pravda. Ne ta část o vyschlých pannách, ale ta o ukrývání. To byl pravděpodobně důvod, proč ji jeho poznámky tolik popuzovaly.

„To jsem nechtěl říct,“ namítl v sebeobraně.

„Na tom nezáleží.“

Povytáhla žaluzie a vyhlédla z okna. „Myslím, že se chystáme přejet Perthský most. Víte, že v téhle části Skotska je to skutečná dominanta?“

„Slečno Haddonová –“

„Má osm oblouků, pokud vím. Je to, dá se říct, zázrak inženýrského stavitelství.“

„Slečno Haddonová,“ začal znovu skrz zaťaté zuby. Přerušil ho prudký náraz.

„Co teď?“ zvolala. „Tohle už začíná být směšné.“

„Zjistím, co se děje. Jen zůstaňte na místě.“

Zlostně se na něj podívala. „Pane, pokud si přeji vystoupit z kočáru a nadýchat se čerstvého vzduchu, tak přesně to udělám.“

Než sáhl po klice, zabublal něco, co znělo jako „zatracená ženská“. Ještě zcela nevykročil ze dveří, vlastně se teprve shýbal pod jejich rámem, když ztuhl.

„Sakra!“ zaklel.

„Pane, brát jméno Páně nadarmo situaci nepomůže, ať už je jakákoli.“ Ohlédl se přes rameno s tak zachmuřeným výrazem, že jakékoli další napomínání jí zamrzlo na rtech.

„Bohužel, slečno Haddonová, nevystihl jsem to dostatečně razantně.“

4. kapitola

Dokud se znovu nezačali hádat, Logan si jejich hovor užíval. Pak ale dívka začala mluvit o šepotání mrtvých. I on ty hlasy slyšel a nepotřeboval, aby mu to někdo připomínal.

Teď to navíc vypadá, že se je nějací zatracení drbani chystají okrást.

Sestoupil a zadíval se před sebe do houstnoucího šera. Foster zastavil kočár na východním konci mostu, protože čtyři jezdci zablokovali opačný konec. Jeden dal znamení a muži popohnali svá zvířata kupředu, a jak postupovali, zabírali most po celé jeho šíři.

„Je to, co si myslím?“ zeptal se Logan.

„Zježily se mi všechny chlupy,“ odpověděl kočí. „Proto jsem se tak prudce zastavil. Ale jestli se nás chystaj okrást, tak si dávaj na čas.“

„Nechovají se jako lupiči,“ namítl Davey ze svého zadního sedadla.

Logan se ironicky podíval přes rameno. „Už tě někdy někdo přepadl, Davey?“ Mladík se zamračil a zavrtěl hlavou.

„Myslím, že nejlíp uděláš, když připravíš pistole,“ řekl Logan.

„Ano, pane.“

„Je to hloupost, pokoušet se o něco tak blízko Perthu,“ uvažoval Foster. „Může se tu objevit kdokoli.“

„Už přes hodinu tu v žádném směru neprojel ani živáček,“ namítl Logan. „Rozumní lidé už jsou u kamen.“

I Loganovi z chování záhadných cizinců naskakovala husí kůže. Během pobytu v kanadské divočině si vypěstoval jemně vybroušené instinkty, kdy se vyhýbal predátorům s drápy a ostrými zuby, ale i těm, kteří chodili vzpřímeně a nosili zbraně.

Po rychlém prohledání kufru mu Davey podal pistoli.

„Máte ještě jednu?“ zeptal se Logan.

„Ne, pane. Pan Foster má jednu pod sedadlem, a to je všecko. Dneska už jsou takový věci na silnicích vzácný.“

Logan měl ve své cestovní tašce pistoli někde na dně kufru, pod Donelliným zavazadlem.

Hlupák!

Během několika posledních let ztratil ostražitost. V Kanadě nikdy necestoval bez dvou pistolí připásaných k tělu a obvykle ani bez další zastrčené vzadu v kalhotách.

Donella vystrčila hlavu ze dveří. „Co se děje? A proč máte pistoli?“

„Jsem jenom opatrný. Prosím, vraťte se dovnitř.“ Místo toho se vyklonila přes schůdky a podívala se před sebe.

„Představují ti muži problém?“

„Možná.“

„Předpokládám, že nás budou zdržovat,“ prohlásila se zjevným podrážděním v hlase. „Pane Kendricku, navrhuji, abyste těm troubům sdělil, že jsem neteř lorda Riddicka a že ten pro podobné hlouposti nemá pochopení.“

„Určitě to zdůrazním,“ řekl Logan a natáhl pistoli.

„Není třeba být sarkastický. A také bych chtěla zbraň, prosím.“

„Všichni bychom chtěli víc zbraní, děvče. A teď se, proboha, vraťte do toho zatracenýho kočáru a držte se při zemi!“

Její plné rty se zúžily do tichého výrazu odporu, ale naštěstí jeho příkaz splnila. I když Donella občas byla panovačná, byla dost chytrá na to, aby věděla, kdy má poslechnout. Logan postoupil o pár kroků na most a přimhouřil zrak směrem k pomalu se přibližujícím jezdcům. „Co to sakra dělají?“ zamumlal.

„Mají pistole,“ řekl Foster. „Vidím, jak je drží v klíně.“

Logan si zastínil oči před posledními paprsky zapadajícího slunce. „Mají taky masky.“ Všichni měli na sobě hluboko stažené klobouky a tmavé nákrčníky na ústech i nose. Všichni kromě jednoho, který si uvázal nepatřičně veselý červený šátek.

„Banditi!“ vyhrkl Davey. „Lord z toho nebude nadšený.“ Logan vzhlédl ke kočímu. „Fostere, mohl byste otočit kočár nebo sjet s koňmi z mostu?“

„Je to těsný, pane, ale myslím, že to zvládnu.“

Kousek za nimi stál hostinec. S trochou štěstí – a s pár varovnými výstřely za sebe – by se mohli dostat do bezpečí.

Logan rázně zamířil k zadní části kočáru. „Davey, ty pojedeš se slečnou Donellou. Já…“

„Počkejte, pane Fostere,“ vykřikl Davey. „Za náma se taky objevily potíže.“

Úsek silnice, po kterém právě projeli, nyní obsadili další tři maskovaní jezdci. To Logan nečekal.

Co se to sakra děje?

„Fostere, zabrzdi a vezmi si pistoli,“ nařídil. „Musíme se jim postavit.“

„Rozkaz, pane.“

Logan zatahal Daveyho za rameno. „Mám v batohu další pistoli. Je mi jedno, jestli budeš muset vyhodit všechna ta zavazadla na silnici, najdi tu zatracenou věc a hlídej nám týl. Neváhej střílet.“

Davey zbledl. „A… ano, pane Kendricku.“

Odběhl zpátky ke kufru, zatímco Logan přistoupil k oknu kočáru.

„Máme potíže,“ oznámil Donelle.

„Slyšela jsem.“ Sáhla si na hlavu a začala si rovnat čepec.

Bylo zvláštní se v takové chvíli starat o vzhled. „Chci, abyste si klekla na podlahu a zůstala tam,“ prohlásil, jako by mluvil s dítětem.

Donella se zamračila. „Nejsem hlupačka, pane Kendricku. Vím, co mám dělat – víceméně.“

Vytáhla z vlasů jehlici, pak si strhla čepec a hodila jej na protější sedadlo.

„Možná bychom jim měli dát, co máme, a tím to vyřídit,“ navrhla. „Možná by to bylo bezpečnější.“

Lesklé rusé vlasy, které jí splývaly podél tváří, ho na okamžik rozptýlily. Ano, je půvabná a to ho děsilo k smrti. Zvlášť když uváží, co všechno se už brzy může stát.

„Nechovají se jako obyčejní lupiči,“ řekl.

Zaklonil se a letmo se podíval oběma směry. Jezdci na mostě stále postupovali krokem. Muži za nimi se zastavili asi sto metrů od nich a blokovali jakoukoli možnost úniku.

Něco na tom bylo náramně podivného.

„Kolik jich je?“ zeptala se Donella.

„Sedm. Tři za námi a čtyři před námi, všichni v maskách a ozbrojeni.“

„Ach jo. To vypadá jako by to někdo naplánoval.“

„Proto chci, abyste zůstala na podlaze.“

Zašklebila se, ale kývla na něj a sklouzla na podlahu, svírajíc při tom jehlici od klobouku.

I když obdivoval její odvahu, její slabá zbraň mohla napáchat více škody než užitku. Dobrý úder na správné místo by útočníka mohl odrazit, ale stejně tak by ho pravděpodobně rozzuřil. Donella mu zjevně četla myšlenky. „Jsem Skotka, pane. Budu se bránit, ať se děje cokoli.“

Krátce se usmál. „Doufejme, že k tomu nedojde. Jen se držte, dokud se nevrátím a nevyzvednu si vás.“

„Už jsou skoro u nás, pane!“ vykřikl Forster.

Logan se ohlédl, aby se ujistil, že jim Davey kryje záda, a poté přešel k čelu kočáru a namířil pistoli. Když jeden z jezdců zvedl ruku, jezdci se zastavili několik metrů od kočáru.

Několik vleklých vteřin si Logan a maskovaní jezdci vyměňovali pohledy. Na druhém konci mostu stál Perth. Viděl světla v oknech domů a obchodů a kouř stoupající z komínů. Přestože se civilizace tyčila nedaleko v podobě malebného, prosperujícího města, byli sami. Možná by nikdo ani neslyšel, kdyby se začalo střílet. Zvuky vody valící se pod mostem a vítr prohánějící se čím dál silněji v korunách stromů se proti nim spikly.

Logan zvýšil hlas. „Jsem vynikající střelec, takže navrhuji, abyste nás nechali projít.“

„Je nás sedm a vy tři,“ řekl ten, kdo zvedl ruku. „Nechceme vám ublížit. Ale buď poslechnete naše rozkazy, nebo uděláme, co bude nutné.“

„Jestli chcete peníze, ať si pro ně přijde jeden z vašich neotesanců,“ odpověděl Logan. „Ale když tu takhle budeme dál postávat, někdo určitě přijde a spustí poplach, což vám dost zhatí plány.“

„Nechceme vaše peníze. Přišli jsme si pro tu holku. Vydejte nám ji a my půjdeme dál, nikdo nepřijde k úhoně.“

Co to sakra…?!

Jak mohli vědět, kdo je v kočáře? Celá situace se stávala čím dál bizarnější, protože jen málokdo věděl, že Donella se vrací na hrad Blairgal.

„Fostere,“ řekl tiše, „všiml sis něčeho podezřelého v hostinci, když jsme čekali na slečnu Donellu?“

„Ne, pane. Posedávalo tam jen pár místních a dalo si pintu nebo dvě.“

„Muselo dojít k omylu,“ řekl Logan a znovu zvýšil hlas. „Jsem obchodník z Glasgow a žena v kočáře je moje choť. Buďte ujištěn, že s vámi nikam nepůjde.“

Vůdce lupičů zamával pistolí. „Ale kdepak, tahle květinka vůbec není takovýho druhu. Prostě mi ji vydejte a my půjdeme dál.“

„Jaká že květinka? O čem to, sakra, ten hňup mluví?“

„To není dobré,“ poznamenal tiše Foster.

Logan se na něj rychle zamračil, než natáhl pistoli. „Jak chcete,“ řekl maskovanému vůdci.

Na oplátku byly zvednuty a nataženy tři pistole. „Počkejte, vy ťulpasové!“ vyštěkl vůdce, než se otočil zpět k Loganovi. „Dívce neublížíme. Slovo horala. Ale vezmeme si ji. Je na vás, jak moc to půjde po dobrým nebo po zlým.“

„Nezdá se, že by se jim nějak moc chtělo do rvačky,“ řekl Foster Loganovi. „A myslím, že tohle je záležitost klanu Grahamů, to s tou květinou a tak.“

„Nemám tušení, o čem mi to tu vykládáte,“ vybafl Logan, „ale souhlasím, že je to nějaká nesmyslná klanová věc.“

Klanové záležitosti, obzvláště ty, které se týkají otázek cti, mohou vyvolat pěknou polízanici.

„Proč ji chcete?“ zvolal Logan.

„Do toho vám nic není.“

„Moji věc jste z toho udělal. A to znamená, že je to odteď věc Kendricků, protože jsem bratr lorda z Arnprioru. Pokud se dostanete do sporu se mnou, rozhádáte se s Arnpriorem a klanem Kendricků.“

To vyvolalo vlnu neklidného mumlání. Velitel umlčel své kumpány několika ostrými slovy.

„S Kendricky žádný spor nemáme. A pokud chcete, aby to tak zůstalo, vydáte nám tu dívku.“

„Takhle to nepůjde –“

Zvuk prudce rozražených kočárových dveří ho přerušil. Logan se otočil a uviděl Donellu, jak se vyklání ven a vypadá nesmírně podrážděně.

„Mohl byste prosím přestat s tímhle nekonečným handrkováním?“ zvolala důrazně. „Mrznu v tomhle hloupém kočáře a raději bych dorazila do cíle do setmění.“

„Nepomáháte,“ zavrčel Logan.

„A vy s tím nic neděláte!“ Seskočila a kráčela k němu. „Připadá mi to, jako by nešlo o únos, ale že jsem se ocitla uprostřed nějakého pitomého vyjednávání.“

„Snažím se zabránit tomu zatracenýmu únosu právě pomocí tohohle zatracenýho vyjednávání.“

Vrhla povýšený pohled ke svým rádoby únoscům, kteří si teď vzrušeně povídali. „Jelikož víte, kdo jsem,“ zvolala, „musíte také vědět, že lord Riddick ponese tuto urážku velmi nelibě. Pokud nám neuhnete, vaše politováníhodné chování bude mít extrémně škodlivé následky.“

„To je spousta zdrcujících slov od takového písklete,“ vyštěkl jeden z jezdců.

„Ano,“ odpověděl ten s červeným šátkem. „Těžko si představit, že by ona a…“

Jejich vůdce praštil rudého ošátkovance do ramene. „Držte hubu, vy blbci.“

Jeho výpad vylekal ošátkovancova koně, který plašil svého souseda. Chvíli se ozývaly šťavnaté nadávky a dusot, zatímco muži dostávali svá zvířata pod kontrolu. Byla by to fraška, nebýt toho, že ti hňupové byli ozbrojeni. Logan stáhl Donellu za sebe, aby ji ochránil, pro případ, že by jeden z nich omylem vystřelil z pistole.

„Není třeba mě strkat sem a tam,“ odfrkla si. „Nevěřím těm drbanům, že někoho zastřelí.“

„Nikdo nikoho nezastřelí. O to se postarám.“ Zamračil se na ni. „Máte tušení, kdo jsou?“

„Ne, ale vědí, kdo jsem já.“ Vydala znechucený zvuk. „Květina. To jméno jsem vždycky nenáviděla.“

„Pojďte s námi, slečno Donello,“ řekl vůdce ve snaze se jí vlichotit. „Neublížíme vám, ale nemáte na výběr.“

„V žádném případě!“ vykřikla a vyklonila se za Loganovými zády. „Můj strýc vás bude pronásledovat už jen za to, že se o něco takového pokoušíte.“

„Tvůj strýc je unavený starý muž. A tohle v první řadě padá na Riddickovu hlavu. Bereme si jen to, co nám patřilo po celou dobu, už před lety.“

Donella se zhluboka nadechla. Koně se vrhli vpřed.

Logan si zastrčil pistoli za opasek a zvedl Donellu do náruče. Hodil ji do kočáru a práskl dveřmi, ignoroval její protesty.

„Nevycházejte!“ přikázal jí.

Zírala na něj zlostně. „Nejsem…“

Její hlas přerušila rána z kočáru.

Foster vystřelil a vypadalo to, že jednoho z těch parchantů zasáhl. Rudý ošátkovanec se kymácel v sedle a snažil se udržet.

Logan si strhl pistoli z opasku a vystřelil na vůdce. Muž vykřikl, když mu klobouk sletěl z hlavy, zatímco on spadl z koně.

Dva nezranění darebáci začali vykřikovat nadávky a snažili se dostat své vyděšené koně pod kontrolu.

Když za ním třeskl další výstřel z pistole, Logan se otočil. Davey vystřelil, ale minul jezdce vzadu, kteří se nyní řítili vpřed. Dva z nich sesedli a vrhli se na podkoního, zatímco druhý zůstal v sedle, aby kryl své společníky. Davey bojoval jako divoká kočka, ale ti parchanti ho srazili k zemi.

Logan k nim dorazil několika rychlými kroky, vytáhl útočníka z hromady svíjejících se těl a přehodil ho přes zábradlí mostu. Muž na koni se zavrčením namířil pistoli. Logan vytáhl z boty nůž a hodil jej právě ve chvíli, kdy muž vystřelil. Od zdi za ním vyletěly úlomky kamenů. Kulka minula Logana jen o pár centimetrů.

Útočník zaječel a chytil se nože zabořeného v rameni. Spadl ze sedla a nechtěně otočil koně opačným směrem. Zvíře se rozběhlo po silnici, jeho jezdec se za ním třepotal jako ryba na břehu řeky. Jeden z dalších koní, vyděšený rozruchem, se také rozběhl a uháněl silnicí pryč.

Logan se s důvěrou v Daveyho, že si poradí se zbývajícím útočníkem, otočil zpět k přední části kočáru. Foster šlehal bičem po jednom ze zbývajících jezdců a zaměstnal ho natolik, že napomohl tomu, aby se jeho kůň vzepjal a vymkl kontrole.

Čtvrtý jezdec však seskočil z koně a stanul u dveří kočáru. Byl to surový muž, který sevřel ruku kolem Donellina lýtka a táhl ji k sobě. Dívka se zuřivě bránila. Sukně měla zmačkané, jak se ho snažila srazit, a přitom se zoufale držela zárubně.

Loganem projel záblesk zuřivosti, rozžhavený blesk, který jako by rozzářil oblohu. Vrhl se vpřed, odhodlaný uškrtit toho bastarda za to, že se odvážil na ni vztáhnout ruku.

Když sevřel ruku na rameni toho bídáka, Donella vykopla druhou nohou a vší silou trefila útočníka do rozkroku. Muž se s tlumeným výkřikem narovnal. Logan ho strhl ze schůdku kočáru a shodil na silnici. Dopadl na dlažební kostky a schoulil se do klubíčka, obě ruce si držel mezi nohama a hlasitě sténal.

Logan natáhl ruku po Donelle a pomohl jí, aby se posadila. „Jste v pořádku, děvče?“

„A… ano, v pořádku.“

Třesoucíma se rukama se snažila upravit si oblečení. Jedna z jejích punčoch se roztrhla a odhalila její bledou pleť a štíhlé kotníky. Logan jí povytáhl sukně a pak jí pomohl vylézt zpět na sedadlo kočáru. „To byl skvělý úder, Donello,“ řekl drsně. „Výborně.“

Její rty se zachvěly do nejistého úsměvu. „Snažila jsem se ho bodnout, ale upustila jsem jehlici do vlasů.“

Logan pohlédl na muže na silnici, který stále kňoural nad svými varlaty. „Věřte mi, že tohle bylo mnohem účinnější.“

„Vy jste si také počínal velmi působivě,“ pronesla vážně. „Hodil jste toho muže přes most jako pytel brambor.“ Pak se zamračila. „Doufám, že jste ho nezabil.“

„Pochybuji o tom, ale nebudu kvůli tomu hňupovi plýtvat slzami.“

Její pohled sklouzl jinam, když sáhla po čepci. „Jsem si docela jistá, že mi nechtěli ublížit, i přes to hrubé zacházení.“

Vrhla na něj znepokojený pohled. „Ano, to bylo velmi zlé.“ Bylo tu cosi, co mu neřekla, ale teď nebyl čas na řeči. Donella si nasadila čepec. „Co bude dál, pane?“

„Ne!“