ODVAHA VOLÁ
Štěstí přeje statečným

Ryan Holiday

Ryan Holiday
Odvaha volá
Štěstí přeje statečným

Copyright © 2021 by Ryan Holiday
This edition published by arrangement with Portfolio,
an imprint of Penguin Publishing Group,
a division of Penguin Random House LLC.

Překlad: Jana Zajícová
Autorem českých překladů básní Alfreda Tennysona, Henryho Wadswortha Longfellowa, Williama Henleyho a Lorda Byrona je Václav Z. J. Pinkava.
www.vzjp.cz/verse.htm
Některé verše laskavě převedl přímo pro potřeby této knihy – děkujeme!
Sadzba e-knihy: Michal Kočí

Obálka: Nay Mi
Odpovědná redaktorka: Hana Jarčevská

Vydalo nakladatelství Audiolibrix
Makovského 1334/26, 163 00 Praha 6
v roce 2023 jako svou 35. publikaci
První vydání

Připomínky: audiolibrix.cz/pripominky
Detail titulu: audiolibrix.cz/odvaha
Objednávky knih: audiolibrix.cz/objednavky
Při diskusi o knize použijte hashtag #odvaha
Kniha je dostupná také jako audiokniha na audiolibrix.cz/odvaha

České vydání © Audiolibrix s.r.o. 2023

Všechna práva vyhrazena

audiolibrix.cz/nakladatelstvi
Žádná část této publikace nesmí být kopírována a rozmnožována za účelem rozšiřování v jakékoli formě či jakýmkoli způsobem bez písemného souhlasu vydavatele.

ISBN 978-80-88407-51-5 (hardback)
ISBN 978-80-88407-82-9 (epub)
ISBN 978-80-88407-93-5 (pdf)

Nečekejme, až přijdou jiní a vyzvou nás k velkým činům. Buďme my sami těmi, kdo povedou ostatní na cestě cti. Dokaž si, že jsi nejodvážnější z kapitánů a že máš na čelnou pozici větší právo než ti, kteří ji zastávají nyní.

XENOFÓN

Čtyři ctnosti

Kdysi dávno došel Herkules ke křižovatce. U protínajících se pěšin v hornaté řecké krajině, ve stínu sukovitých borovic se slavný hrdina řeckých bájí poprvé setkal se svým osudem.

Kde nebo kdy přesně to bylo, už nikdo neví. My tento moment známe ze Sókratových příběhů. Vidíme, jak jej zachytilo to nejskvostnější renesanční umění. Herkulovu rodící se energii, vypracované svaly a úzkost tušíme v klasické Bachově kantátě. Kdyby John Adams v roce 1776 prosadil svou, tak by byl Herkules na rozcestí zvěčněn na oficiální pečeti nově založených Spojených států amerických.

Právě na rozcestí totiž Herkules, ještě než si dobyl nehynoucí slávu, než vykonal dvanáct úkolů a než změnil svět, zažil krizi. Velmi reálnou krizi, jaká člověku převrátí život naruby.

Kam měl namířeno? Oč se pokoušel? To je jádro jeho příběhu. Herkules, neznámý, nejistý a osamělý, to nevěděl – stejně jako to neví mnozí z nás.

Na jedné straně rozcestí ležela překrásná bohyně, která ho pokoušela všemožnými lákadly. Vyjímala se tam v přepychovém rouchu a slibovala mu snadný život. Přísahala mu, že již nikdy nezakusí nouzi, neštěstí, strach či bolest a že všechna jeho přání budou splněna, pokud se rozhodne pro ni.

Na druhé straně stála stroze působící bohyně v prostém bílém hábitu. Její nabídka byla střízlivější: neslibovala žádné velké výhody s výjimkou těch, které si Herkules zaslouží tvrdou prací. Dala mu najevo, že ho čeká dlouhá pouť, která nebude prostá obětí a děsivých chvil. Je to však pouť hodná boha. Pouť, která z Herkula udělá člověka, jehož z něj chtějí mít jeho předkové.

Stalo se to opravdu?

Pokud je to jen legenda, má nějaký význam?

Ano, má, protože je to příběh o nás. 

O našem dilematu. O našich vlastních křižovatkách.

Herkules byl postaven před volbu mezi neřestí a ctností, mezi snadným a svízelným životem, mezi prošlapanou a nepoznanou cestou. Stejné rozhodnutí musíme činit i my.

Herkules váhal jen chvíli a rozhodl se pro směr, který změnil vše.

Zvolil si ctnost.

Ctnost – areté – je slovo, které má staromódní nádech, avšak skrývá se za ním něco velmi prostého a výsostně nadčasového: mravnost a dokonalost ve smyslu fyzickém i duševním.

Ve starověku sestávala ctnost ze čtyř hlavních prvků.

Odvaha.

Umírněnost.

Spravedlivost.

Moudrost.

Marcus Aurelius, filozof na trůně, jim říkal „prubířské kameny dobra“. Milionům lidí jsou povědomé coby kardinální ctnosti, čtyři takřka univerzální ideály, které vyznává křesťanství a i většina západních filozofických směrů, ale nemenší úcty se jim dostává v buddhismu, hinduismu a prakticky všech ostatních myšlenkových školách, které si můžete představit. Jak upozorňuje slavný spisovatel C. S. Lewis, „kardinální“ se jim říká nikoli proto, že by byly pojmenovány po některém církevním hodnostáři (kardinálovi), nýbrž proto, že pocházejí z latinského slova cardo, což znamená dveřní závěs neboli stěžej.

Jsou to stěžejní hodnoty. Hodnoty, na kterých jsou zavěšeny dveře k dobrému životu.

Tyto hodnoty jsou také námětem této knihy a celé série.

Čtyři knihy o čtyřech ctnostech.¹

A všechny mají jeden cíl: pomoci vám zvolit správně.

Odvaha, statečnost, síla ducha, čest, oběť…

Umírněnost, střídmost, sebekázeň, rovnováha, chladná hlava…

Spravedlivost, poctivost, služba, pospolitost, dobro, laskavost…

Moudrost, znalost, vzdělání, pravda, sebereflexe, mír…

Právě v těchto hodnotách spočívá klíč k životu naplněnému ctí, slávou a příkladností ve všech smyslech těchto slov. John Steinbeck je velmi výstižně popsal jako charakterové vlastnosti, jež jsou příjemné a žádoucí pro svého nositele a umožňují mu vykonávat činy, na které může být hrdý a v nichž může nacházet uspokojení.

Nesejde na tom, zda jste muž, či žena. Zda překypujete fyzickou sílou, či jste až bolestně plaší. Zda jste obdařeni genialitou, či jen průměrnou inteligencí. Ctnost je univerzální imperativ.

Tyto ctnosti jsou propojené a neodlučitelné, ale přesto je každá z nich naprosto svébytná. Jednat správně téměř vždy vyžaduje odvahu. Disciplíny nedocílí ten, komu chybí moudrost k tomu, aby zvolil, co za to stojí. A jaký smysl má odvaha, pokud není využita pro spravedlivou věc? K čemu je moudrost, když nám nepomůže k větší skromnosti?

Sever, jih, východ, západ – čtyři ctnosti jsou jako čtyři světové strany, a tak nám jsou svého druhu kompasem. Vedou nás a ukazují nám, kde jsme a kde je pravda.

Aristotelés popsal ctnost jako druh řemesla, ve kterém se musíme zdokonalovat stejně jako v libovolné profesi či dovednosti. „Stavitele z nás dělá stavění a harfenisty z nás dělá hra na harfu,“ píše. „Spravedlivými se obdobně stáváme, když konáme spravedlivě, umírněnými, když konáme umírněně, a odvážnými, když konáme odvážně.“

Ctnost je něco, co děláme. Něco, co si volíme.

Nikoli jen jednou, protože Herkulovo rozcestí nebylo výjimečnou událostí. Je to každodenní výzva a my se před ní ocitáme neustále a opakovaně. Zachováme se nezištně, či sobecky? Budeme stateční, či ustrašení? Silní, nebo slabí? Moudří, nebo hloupí? Rozvineme si dobrý návyk, nebo špatný? Zvolíme si odvahu, nebo zbabělost? Blaženost nevědomí, nebo těžkosti spojené s novou myšlenkou?

Zůstaneme, jak jsme, nebo vyrosteme?

Budeme se ubírat po snadné cestě, nebo po té složité?

Žádný čin v tomto životě není tak nemožný,že bys jej nemohl zvládnout. Celý svůj život
bys měl žít jako hrdinský čin.

LEV NIKOLAJEVIČ TOLSTOJ

Úvod

Ničeho na si snad nepovažujeme tolik jako odvahy, a přitom je to tak nedostatkové zboží.

Je v tom logika? Je to tím, že si ceníme toho, co je vzácné?

Možná.

Jenže odvaha, první ze čtyř kardinálních ctností, není drahokam. Není to diamant, výsledek procesu táhnoucího se po miliardy let. Není to ropa, kterou musíme vytěžit ze země. To jsou konečné zdroje, které náhodně přiděluje štěstěna nebo které jsou dostupné jen někomu.

Ne. Je to něco mnohem jednoduššího. Je to obnovitelné. Nachází se to v každém z nás, kdekoli jsme. Jsme schopni provádět to bez velké přípravy. V drobnostech i ve velkých věcech. Fyzicky i morálně.

Nabízejí se nám k tomu neomezené příležitosti, den co den. V práci, doma, všude.

A přesto je to tak vzácné. Proč?

Protože se bojíme. Protože nevystupovat z davu je snazší. Protože se právě zabýváme něčím jiným a zrovna teď se nám to nehodí. „Nejsem voják,“ říkáme, jako by boj na bitevním poli byl jedinou formou odvahy, kterou svět potřebuje.

Raději hrajeme na jistotu. Já a hrdina? To zní sebestředně a také absurdně. Přenecháme to někomu jinému, někomu, kdo je k tomu povolanější a lépe vycvičený. Někomu, kdo nemá zase tolik co ztratit.

Je to pochopitelné, ba i logické.

Když tak ale bude uvažovat každý, jak to dopadne?

„Je třeba připomínat,“ zeptal se ruský spisovatel a disident Alexander Solženicyn, „že úpadek odvahy se vždy považoval za začátek a předzvěst konce?“

A naopak, ty nejskvostnější momenty v historii lidstva – ať už je to přistání na Měsíci, boj za lidská práva, závěrečná řež u Thermopyl nebo renesanční umění – mají něco společného: statečnost obyčejných mužů a žen. Lidí, kteří udělali, co bylo třeba. Lidí, kteří si řekli: „Když ne já, kdo tedy?“

Odvaha je zkrátka odvaha!

Dlouhodobě panuje přesvědčení, že existují dva druhy odvahy: fyzická a ta morální.

Fyzickou odvahu předvádí rytíř jedoucí do bitvy. Hasič vbíhající do hořící budovy. Badatel vydávající se navzdory nepřízni živlů do arktického prostředí.

Morální odvahu prokazuje ten, kdo se nezalekne a klepne přes prsty mocné a vlivné. Ten, kdo říká pravdu, kterou se ostatní bojí vyslovit. Ten, kdo se pustí do podnikání, ačkoli má nevalné vyhlídky.

Válečnická odvaha vojáka a mentální odvaha vědce.

Člověk však nemusí být filozof, aby dospěl k závěru, že je to totéž.

Neexistují dva druhy odvahy, nýbrž jen jeden. Ten druh odvahy, kdy dáte v sázku vše, ať už v doslovném, či přeneseném smyslu slova. 

Odvaha je riziko. Je to oběť,

… závazek,

… vytrvalost,

… pravda,

… odhodlání.

Když děláte něco, co ostatní nemohou nebo nechtějí dělat. Když děláte něco, o čem si ostatní lidé myslí, že to nezvládnete nebo že byste to neměli dělat. Když musíte něčemu nebo někomu vzdorovat, jinak to není odvaha.

Definovat odvahu je ale přesto složité. Poznáme ji sice, když ji pozorujeme, ale zachytit ji slovy je nesnadné. Proto také tato kniha se nesestává z definic. Odvaha je vzácnější než drahý kámen a my ji musíme probádat z mnoha úhlů. Podrobíme-li zkoumání její součásti, zářezy, dokonalost i vady, porozumíme, jakou hodnotu má celek. Každá z těchto perspektiv nás posune o kousek dále k pochopení.

Neděláme to ale proto, abychom pochopili ctnost v abstraktním smyslu slova. Každý z nás stojí před svým vlastním herkulovským rozcestím. Možná jsme byli zvoleni do veřejné funkce. Možná jsme si všimli něčeho nepatřičného v práci. Možná jsme rodiče, kteří se snaží vychovat z dětí slušné lidi v ztřeštěném světě plném nástrah. Možná jsme vědci, kteří si jdou za kontroverzí či neotřelou myšlenkou. Možná sníme o rozjezdu podnikání. Možná jsme pěšáci v předvečer bitvy. Nebo atleti, kteří se snaží posunout meze lidských možností.

Tyto situace volají po kuráži. Po nefalšované kuráži. 

Teď hned. Budeme ji mít? Zvedneme vyzvánějící telefon?

„V životě každého z nás,“ řekl údajně Winston Churchill, „někdy přijde ten zvláštní moment, kdy nám osud zaklepe na rameno a nabídne nám příležitost udělat něco nevšedního, k čemu máme vlohy a co můžeme udělat jen my. Jaká tragédie to je, když nás tento moment zastihne nepřipravené nebo nekvalifikované pro to, co mohlo být naší hvězdnou hodinou!“

Přesnější je říci, že v životě přichází mnoho takových momentů, mnoho takových poklepání na rameno.

Churchill si musel protrpět složité dětství s odměřenými rodiči. Potřeboval odvahu na to, aby si přestal brát k srdci slova učitelů, kteří ho měli za nekňubu. Na to, aby v mládí vyrazil do války jako válečný korespondent a aby zvládl dramatický útěk poté, co padl do zajetí. Musel mít pro strach uděláno, když se rozhodl kandidovat ve volbách. Když vydal knihu. Když změnil stranickou příslušnost. Když se během 1. světové války vrátil do armády. Strávil tvrdé roky v politickém limbu, když se veřejné mínění obrátilo proti němu. Pak se k moci dostal Hitler a Churchill se v hodině z těch nejhvězdnějších postavil proti němu. Potřeboval odvahu, když byl následně bez projevů vděku odstaven na druhou kolej a znovu se zmítal v politickém vakuu. Potřeboval ji, když se pak znovu vrátil na výsluní. Když se ve stáří začal věnovat malování a ukázal své dílo světu. Když zvedl hlas proti Stalinovi a železné oponě – a tak bychom mohli pokračovat.

Přišly během této cesty chvíle, kdy se snd Churchillovi odvahy nedostávalo? Kdy chyboval? Kdy nevyužil příležitostí, jež se nabízely? Bez jakýchkoli pochybností ano. Dívejme se však na okamžiky jeho statečnosti a zkusme se z nich něco naučit, místo abychom si selháními jiných lidí omlouvali ta svá.

Životem každého velikána se vinou ta samá témata. Můžeme tak určit stěžejní okamžik odvahy, ale i spoustu těch drobných. Rosa Parksová projevila odvahu, když odmítla uvolnit sedadlo v autobuse bělochovi, ale toutéž odvahou bylo prošpikováno předchozích čtyřicet dva let, které na americkém Jihu prožila v kůži černošské ženy, aniž tratila naději, aniž zahořkla. Statečnost, již projevila, když svůj boj proti segregačním zákonům dovedla před soud, byla dalším pokračováním statečnosti, která ji v roce 1943 přivedla do řad Národní asociace pro podporu etnických menšin, kde neskrývaně pracovala jako sekretářka. Statečnosti, kterou prokázala v roce 1945, když v Alabamě docílila zápisu do seznamu voličů.

Historie je příběh psaný krví, potem a slzami a tichá vytrvalost odvážných lidí jí propůjčuje věčnost.

Lidé, kteří povstali (nebo zasedli)…

Lidé, kteří bojovali…

Lidé, kteří riskovali…

Lidé, kteří hovořili…

Lidé, kteří se pokusili…

Lidé, kteří zkrotili svůj strach, jednali s odvahou a někdy se nakrátko dostali do vyšší sféry existence – vstoupili do síně hrdinů jako zasloužilí souputníci těch, kteří se vyznamenali před nimi.

Odvaha každého z nás volá jiným způsobem, v jiném čase a jinou formou. V každém případě však přichází zevnitř.

V první řadě se po nás chce, abychom se oprostili od strachu a zbabělosti. Následně musíme projevit statečnost tváří v tvář živlům, pravděpodobnosti či svým omezením. A na závěr jsme vyzváni k hrdinskému činu. Může to být jeden jediný skvostný moment, kdy se po nás chce, abychom něco vykonali pro někoho jiného.

Ať už slyšíte jakékoli volání, důležité je, abyste odpověděli. Abyste vystoupili z řady.

V ošklivém světě má odvaha svůj půvab. Umožňuje krásným věcem, aby existovaly. Je snad někde napsáno, že musí být tak vzácná? Tuto knihu jste otevřeli, protože víte, že nemusí.

Za tímto místem zloby, slz, tyčí se, čeká stinný děs, navzdory hrozbě roků, skrz, jsem tu a budu, ani třes.

WILLIAM ERNEST HENLEY

I. STRACH

Jaké síly stojí vlastně odvaze v cestě? Jak je možné, že něco tak cenného je tak vzácné? Co nám vlastně brání v tom, abychom udělali, co můžeme a máme? Strach. Phobos. Je nemožné porazit nepřítele, kterému nerozumíte, a strach – ve všech svých formách od čirého děsu přes apatii a nenávist až po snahu nevyčnívat – je nepřítelem odvahy. Svádíme bitvu se strachem. A tak musíme strach studovat, přijít mu na kloub, popasovat se s jeho příčinami a symptomy. Právě proto stavěli Sparťané chrámy zasvěcené strachu. Aby si jej udrželi poblíž. Aby vnímali jeho sílu. Aby jej dokázali odrazit. Ani stateční lidé nejsou prosti strachu (to není nikdo). Pozoruhodné na nich je to, že jej dokážou překonat a zvládnout. Bez této schopnosti je velikost nemyslitelná. O zbabělcích se ale nepíše. Nic si o nich nepamatujeme. A za nic je neobdivujeme. Jmenujte alespoň jeden pozitivní čin, který nevyžadoval přinejmenším několik krušných sekund odvahy. Chceme-li tedy být velcí, musíme se nejdříve naučit porazit strach, nebo se nad něj alespoň v osudových chvílích povznést.

Volání, jehož se bojíme

Když ještě o životě nevěděla zhola nic, byla Florence Nightingalová nebojácná. Z jejího raného dětství se zachoval obrázek, který namalovala její teta. Florence, tehdy asi čtyřletá, je na něm zachycena se svou sestrou a matkou.

Její starší sestra se drží matky za ruku jako klíště, zatímco malá Florence si to štráduje samostatně a vyzařuje tu úžasnou, nevinnou sebedůvěru, kterou některé děti mají. Nepotřebuje pocit jistoty. Je jí jedno, co si kdo myslí. Je kolem ní svět, ve kterém se toho dá tolik vidět a objevovat.

Tato samostatnost jí ale bohužel nevydržela.

Možná, že jí někdo řekl, že svět je nebezpečné místo. Možná ji dusil nerozpoznatelný, ale přesto drtivý duch její doby, který velel, že dívky se mají chovat jistým způsobem. Nebo to byl snad luxus spojený s jejím privilegovaným postavením, který otupil její povědomí o tom, co všechno může dokázat?

Všichni jsme již tak či onak vedli tuto konverzaci, v níž se na nás někdo dospělý – jakkoli to mohl myslet dobře – dopustil ukrutné nespravedlnosti a propíchl nám naši malou bublinu. Dospělí si myslí, že tak děti připravují na budoucnost, ale ve skutečnosti jim jen vnucují své obavy a svá vlastní omezení.

Jak nedozírnou cenu za to platíme! A jak při tom svět přichází o odvahu!

Nechybělo mnoho a stejný osud stihl i Florence Nightingalovou.

Dne 7. února 1837, když jí bylo šestnáct, přišlo to, čemu si později zvykla říkat „volání“.

Jaké volání? K čemu ji nabádalo? A jak?

Ona sama cítila jen to, že k ní hovoří záhadný hlas shora, který jí vnukl vědomí, že se od ní něco očekává, že má sloužit, že si má zvolit jinou cestu než život své zámožné, zahálčivé rodiny. Něco jiného než některou ze svazujících, nenaplňujících rolí, které byly určeny ženám její doby.

„Někde uvnitř slyšíme hlas…,“ řekl Pat Tillman, když uvažoval o tom, že pověsí na hřebík kariéru profesionálního hráče amerického fotbalu a vstoupí do elitní armádní jednotky Army Rangers. „Náš hlas nás vede směrem k osobě, kterou se chceme stát, ale je na nás, zda se jím chceme řídit. Většinou jsme vedeni předvídatelným, zřejmým a zdánlivě pozitivním směrem. Příležitostně se ale před námi otevře zcela jiná cesta.“

Možná si myslíte, že statečná dívka jako Florence Nightingalová byla připravena tomu hlasu naslouchat, jenže ona – stejně jako mnozí z nás – přejala postoje své doby a byla ustrašenou adolescentkou, která si vůbec nedokázala představit, že by se odchýlila od životní dráhy svých rodičů.

„Měli velký venkovský dům v Derbyshire,“ napsal ve svém klasickém díle o životě předních osobností viktoriánské Anglie spisovatel Lytton Strachey, „a k tomu jeden další v New Forest. Když pobývali v Londýně, bydleli v hotelích v luxusní čtvrti Mayfair a byli zváni na ty nejvybranější večírky. Při výletech na evropský kontinent absolvovali kromobyčejný počet návštěv italské opery a bylo jim dopřáno spatřit spoustu pařížských celebrit. Jelikož Florence vyrostla v takovém přepychu, dalo by se předpokládat, že jej bude chovat v patřičné úctě a bude konat svou povinnost v souladu s Božím plánem. Jinak řečeno že se po náležitém počtu tanců a večírků provdá za muže považovaného za dobrou partii a že spolu budou žít, dokud neumřou.“

Osm let dlelo ono volání v zákoutích mysli mladé Florence jako pověstný slon v místnosti, na kterého je lepší nemyslet. Stále častěji ji pronásledoval neurčitý pocit, že ve viktoriánském světě je cosi shnilého. Očekávaná délka života při narození dosahovala sotva čtyřiceti let. V mnoha městech umírali pacienti ošetřovaní v nemocnici častěji než ti, kterým se péče dostávalo doma. Během krymské války, v níž se Florence Nightingalová později vyznamenala, se válečná zranění stala osudná zhruba jen osmnácti stovkám ze sta tisíc zúčastněných britských vojáků. Více než šestnáct tisíc jich zemřelo na nemoci a dalších třináct tisíc pak ztratilo bojeschopnost. Životní podmínky byly úděsné dokonce i v mírových časech – a narukovat do armády byl vysloveně hazard se životem. „To už byste rovnou mohli každý rok vzít 1 100 mužů a postřílet je v Salisburské nížině,“ řekla jednou Florence důstojníkům.

Situace byla naléhavá a počet mrtvých mužů rostl do závratných výšin, ale strach byl silnější.

Někdo přece musí opečovávat porcelán, napsal Strachey. Otec očekával, že mu Florence bude předčítat. Musela si vybrat ženicha. Bylo třeba s ostatními probírat nejnovější klevety. Nebylo nic na práci – a to také bylo vše, co směla žena ze zámožných kruhů dělat: nic.

Pod tíhou tohoto banálního tlaku Florence své volání ignorovala, protože se bála, že by způsobila rozruch ve vznešené společnosti. Jistě, tu a tam pečovala o nemocné sousedy. Četla knihy. Setkávala se se zajímavými lidmi, jako byla Elizabeth Blackwellová, vůbec první žena, která se stala lékařkou. Když jí pak v pětadvaceti letech nabídli, aby pracovala jako dobrovolnice v nemocnici v Salisbury, nevzpouzela se, když jí to matka rázně zatrhla. Práce v nemocnici? To už ať se dcera raději stane prostitutkou!

Po osmi letech potlačování se volání ozvalo znovu. Tentokrát byl hlas naléhavější: Dovolíš, aby ti reputace znemožnila pracovat pro dobrou věc? Přesně toho se Florence bála: Co řeknou lidé? Cožpak si to může rozházet s rodinou, která si přeje mít ji poblíž? Má se z dívky z vyšších tříd stát zdravotní sestrou? Má si zvolit povolání, o kterém prakticky nic neví – a které v devatenáctém století ani pořádně neexistovalo? Může udělat něco, co se pro ženy nepatří? Může v tom uspět?

Bála se moc, stejně jako se bojí každý člověk, když se vydává na neprobádané území, když se chystá od základů překopat svůj život, aby udělal něco nového nebo odlišného. Když vám každý říká, že dopadnete špatně a že jste pomýlení, cožpak to můžete ignorovat? Je to trýznivý paradox: musíte být blázen, pokud lidem nenasloucháte, když vám tvrdí, že jste blázen.

A co když se ve vás snaží vyvolat pocit viny? Když se vás snaží vytrestat? Co když se bojíte, že lidi kolem sebe zklamete? V takové situaci byla i Florence Nightingalová. Její rodiče si její ambice vykládali jako odsudek svých vlastních nulových ambicí. Její matka plakala, že si dcera utrhne ostudu, zatímco otec soptil, že je rozmazlená a nevděčná.

Florence si tyto bolestné lži brala k srdci. Jednou se obrátila na Samuela Gridleyho Howea, lékaře a manžela Julie Ward Howeové, která složila vlasteneckou píseň Glory, Glory Hallelujah, s touto otázkou: „Pane Howe, myslíte, že by pro mladou Angličanku bylo nevhodné a nepatřičné, aby se věnovala dobročinné práci v nemocnicích? Myslíte, že je to příšerný nápad?“ Z jejích otázek přímo čouhají dobové předsudky. Nevhodné. Nepatřičné. Příšerné.

Byla rozpolcená – chtěla od svého okolí, aby jí dovolilo jít za svým snem, nebo spíš aby jí dovolilo nechat jej nenaplněný? „Má drahá slečno Florence,“ odepsal Howe, „bylo by to neobvyklé a v Anglii platí vše, co je neobvyklé, za nevhodné, ale já sám vám radím takto: jen do toho, pokud cítíte, že tento způsob života je vaším posláním. Řiďte se tím, co vás inspiruje, a zjistíte, že na konání povinnosti ve prospěch ostatních není nic nepatřičného či neženského. Zvolte si a jděte si za tím, ať už vás toto rozhodnutí zavede kamkoli.“

Jenže strachu z toho, že bude divná, že přijdou další výhrůžky a obviňování, se Florence nezbavila. Všechny okolnosti jako by spojily síly, aby ji udržely doma, aby jí nedovolily vyjet ze zaběhnutých kolejí. A jako obvykle to fungovalo – navzdory výslovnému povzbuzení od člověka, jemuž Florence důvěřovala.

„Jaká vražednice jsem, když narušuji jejich štěstí?“ zapsala si Florence do deníčku. „Jak si osobuji právo domnívat se, že jejich život pro mne není dost dobrý?“ Doma s ní už skoro nemluvili: „Chovali se ke mně, jako bych právě spáchala zločin.“ Tato taktika fungovala celé roky. „Florence v sobě měla schopnost prosadit se,“ napsal její životopisec Cecil Woodham-Smith, „ale neudělala to. Okovy, kterými byla spoutána, nebyly pevnější než stéblo slámy, ale ona je nerozbila.“

Florence v tomto nebyla žádná výjimka – tak to ve čtyřicátých letech devatenáctého století chodilo a chodí to tak i teď. Vždyť jak vypadá základní dějové schéma hrdinských příběhů? Hrdina slyší volání a odmítne mu naslouchat. Protože je to příliš těžké a příliš děsivé. Protože ten hlas si zjevně vybral nesprávného člověka. Tento monolog se sebou vedla i Florence Nightingalová. A nebyl krátký: trval celých šestnáct let.

Takto s námi cvičí strach. Znemožňuje nám naplnit náš osud. Brzdí nás. Znehybňuje nás. Dává nám milion důvodů, proč něco dělat. Nebo nedělat.

„Jak málo toho lze udělat pod příkrovem strachu,“ napsala později Florence Nightingalová. Převážná část prvních tří desetiletí jejího života toho byla důkazem. Věděla však také, že kdysi dávno se jejím
životem mihla chvilka, kdy se nebála. Bylo třeba, aby uchopila sílu, která v ní dříme, aby rozevřela křídla a vyslyšela volání.

Byl to velmi opovážlivý skok. Vzdát se života v bavlnce. Postavit se společenským konvencím a nedat na změť pochyb a požadavků. Samozřejmě že ji to drželo při zemi, stejně jako to drží při zemi tolik z nás. Jednoho dne si ale Florence Nightingalová řekla dost, o dva týdny později se nadechla a skočila.

„Nesmím od nich očekávat soucit či pomoc,“ napsala o svém rozhodnutí jít si svou cestou. „Musím si vzít pár věcí, ale co nejméně, abych nějak přežila. Musím si je vzít, protože oni mi je nedají.“

Rok se s rokem sešel a Florence měla plné ruce práce se zakládáním nemocnic pro raněné vojáky na Krymu. Panovaly tam ovšem příšerné podmínky. Muži umírali na chodbách budov a na lodních palubách, protože se nedostávalo lůžek. Potkani jim kradli jídlo přímo z talířů. Pacienti se tísnili v mrazivých místnostech bez oblečení a někteří strávili poslední chvíle svého pozemského života zcela nazí. Příděly jídla nedostačovaly a tamní lékaři byli nekompetentní. Marast, před kterým se ji rodiče tolik snažili ochránit, teď na Florence číhal na každém kroku. Bylo to tak příšerné, že to dokázalo odradit i ty nejsmělejší státní úředníky.

„Docela dobře jsem znala ta nejnuznější obydlí v chudých čtvrtích většiny evropských metropolí, ale nikdy jsem nezažila atmosféru, která by se dala srovnat s nočními poměry ve vojenském lazaretu ve Scutari,“ vzpomínala. V té době už nebylo po strachu ani památky a vystřídala jej železná odhodlanost. Opravy pak Florence financovala z vlastních prostředků a pilně pracovala.

Její heroickou osobnost dokonale vystihl v jedné ze svých básní Henry Wadsworth Longfellow a dal do kontrastu hrůzostrašné, bezútěšné chodby nemocnice s obrazem mladé ženy, která, vybavena lampou a optimismem, chodí od pokoje k pokoji.

V Anglie kronikách, do dáli 

budoucna, jejích slov zpěv, chvály

paprsků zář dosáhne, dosti 

jasná z portálů minulosti.

S lucernou stát tam bude žena, 

v dějinách země proslavená,

noblesní dobrota,

ženskost, aj srdnatá.

To je hrdinství. Činy, které byly možné jen díky tomu, že Florence byla dost statečná na to, aby překonala svůj tuctový, ale mocný strach.

Práce, kterou na Krymu vykonávala nehledíc na palbu a ohrožení svého života a zdraví – nakazila se tam vysoce nakažlivou brucelózou, s jejímiž důsledky se pak potýkala po zbytek života – posloužila jako inspirace k založení Červeného kříže. Z inovací, které zavedla, a z její následné průkopnické práce na systematizaci péče o nemocné a zranitelné měl prospěch každý, kdo se kdy ocitl v nemocnici během 180 let, jež uběhly od okamžiku, kdy se Florence vydala na cestu, kterou jí tolik lidí chtělo rozmluvit.

Její matka plakala, když si Florence prosadila svou. „Jsme kachny, které vyseděly divokou labuť,“ bědovala. Představte si matku, která lká nad tím, že její dítě je výjimečné. Představte si, jaké muselo být vyrůstat v takové rodině. Jak později napsal Strachey, matka se mýlila. Nevyseděla totiž labuť, nýbrž orlici. Ta se dlouho líhla a dlouho otálela v hnízdě, ale když konečně vzlétla, byla zcela prostá strachu.

Jaké dílo máme vykonat v tomto životě, je určeno někde mimo nás. Je to větší než my. Každý z nás je k něčemu povolán a vyvolen… ale zvedneme tu rukavici? Nebo raději utečeme?

V tom spočívá naše výzva.

Příběh Florence Nightingalové můžeme interpretovat i tak, že řadu let ignorovala volání ke službě. Z jiného pohledu se ale vlastně připravovala na poslání svého života. Potřebovala čas na to, aby se vymanila z neviditelných sítí, jimiž ji opředly rodina a společnost, které se ji snažily odradit od toho, co bylo třeba udělat. Potřebovala nabýt dovednosti, s jejichž pomocí pak způsobila revoluci v ošetřovatelství.

V obou verzích tohoto příběhu je ústřední bitvou existence mladé Angličanky strach – a triumf nad ním. Stejně se to má u každého člověka, který změnil svět. O žádném podniku nemůžeme tvrdit, že stojí za to, pokud nám nenahání strach. Nikdo nedosáhl velikosti, aniž se musel prát se svými pochybami, úzkostmi, omezeními a démony.

Pro Florence Nightingalovou to byla formativní zkušenost. Když se konečně pustila do zakládání nemocnic a reformy britského vojenského i civilního zdravotního systému, musela si poradit se silným protivětrem – vzdorovali jí mocní jejího světa, byrokracie i přírodní živly. Nemohla být jen andělem milosrdenství v nemocničním pokoji: sháněla proviant, upozorňovala na nepravosti, byla stínovou sekretářkou, lobbistkou, aktivistkou a administrátorkou. Kdyby neměla schopnost to všechno zvládnout a vydržet navzdory neúprosné, strach nahánějící opozici, kdyby nebyla ochotna neúnavně a trpělivě vést bitvu s těmi, kteří jí házeli klacky pod nohy, nebyla by její práce možná.

Jakmile se jednou rozhodla, nemohl ji už nikdo zastrašit.

„Váš dopis přišel z paláce na Belgravském náměstí,“ poznamenala ve své polemice s britským ministrem války, „zatímco já tyto řádky píšu z chatrče na Krymu. Odsud se věci jeví jinak.“ Tato slova vzešla z pera ženy, která se ještě několik měsíců předtím bála, že zklame svou hysterickou matku. To už ale bylo pryč – když nyní lékař nebo kdokoli jiný namítl, že něco nejde, s tichou autoritou odpověděla: „Zkrátka je třeba to udělat.“ Když nebylo po jejím – když například nemocnice, ve které pracovala, odmítla ošetřit katolíka či žida – pohrozila odchodem. A to vždy zabralo.

Zkušenost, kterou udělala se strachem, jí pomohla lépe se vcítit do tisíců zraněných, umírajících pacientů, o něž pečovala, a najít si k nim cestu. „Obavy, vyčkávání, očekávání a strach z překvapení škodí pacientovi více než jakékoli vypětí,“ napsala.

„Pamatujte, že on svému protivníkovi čelí bez ustání, uvnitř se s ním pere a vede s ním dlouhé, imaginární konverzace.“ Tento boj poznala na vlastní kůži, a tak mohla přispívat k tomu, aby jej ostatní sváděli vítězně.

Dnes ke každému z nás doléhá naše vlastní volání.

Abychom sloužili.

Abychom podstoupili riziko.

Abychom se nespokojili se stavem věcí.

Abychom běželi k tomu, od čeho ostatní utíkají.

Abychom odevzdaně nepřijímali právě ty poměry, do kterých jsme se narodili.

Abychom udělali něco, co ostatní mají za nemožné.

Najde se spousta důvodů, proč nám to možná bude připadat jako chyba. Kdekdo na nás bude vyvíjet silný tlak, abychom si na tyto myšlenky a sny, na tuto potřebu nechali zajít chuť. V závislosti na tom, kde jsme a oč se snažíme, může tento tlak mít podobu prostého vybízení, abychom si zvolili něco jiného, ale může také přerůst ve fyzické násilí.

Strach se projeví. Vždy a neomylně.

Dovolíme mu, aby nám znemožnil vyslyšet volání? Necháme telefon zvonit?