MISTROVSTVÍ

Robert Greene

MISTROVSTVÍ
Robert Greene

MASTERY
Copyright © 2012 by Robert Greene, Inc.

Překlad: Lenka Adamcová
(překlady všech citací jsou vlastním dílem překladatelky této knihy)
Sazba e-knihy: Slávka Kršková
Obálka: Tereza Švarcová
Odpovědná redaktorka: Hana Jarčevská

Vydalo nakladatelství Audiolibrix
Makovského 1334/26, 163 00 Praha 6
v roce 2023 jako svou 34. publikaci
První vydání

Připomínky: audiolibrix.cz/pripominky
Detail titulu: audiolibrix.cz/mistrovstvi
Objednávky knih: audiolibrix.cz/objednavky
Při diskusi o knize použijte hashtag #mistrovstvi
Kniha je dostupná také jako audiokniha na audiolibrix.cz/mistrovstvi

České vydání © Audiolibrix s.r.o. 2023

Všechna práva vyhrazena

audiolibrix.cz/nakladatelstvi
Žádná část této publikace nesmí být kopírována a rozmnožována za účelem rozšiřování v jakékoli formě či jakýmkoli způsobem bez písemného souhlasu vydavatele.

ISBN 978-80-88407-42-3 (paperback)
ISBN 978-80-88407-45-4 (epub)
ISBN 978-80-88407-48-5 (pdf)

Anně

ÚVOD

Nejvyšší síla

Každý má své štěstí ve vlastních rukách jako sochař surový kámen, z něhož bude tvarovat své dílo. Ale s tímto druhem umělecké činnosti je to stejné jako se všemi ostatními. Rodíme se pouze se schopností se jí věnovat. Dovednost formovat materiál v to, co si přejeme, se musíme naučit a pozorně ji kultivovat. 

JOHANN WOLFGANG VON GOETHE

Existuje určitá forma síly a inteligence představující vrcholný bod lidského potenciálu. Je zdrojem největších lidských úspěchů, nejvýznačnějších děl a objevů v dějinách. Je to inteligence, jež není vyučována ve školách, ani se jejímu analyzování nevěnují věhlasní profesoři. Každý z nás ale v určitém okamžiku už na vlastní kůži zažil její záblesky. Často k nám přichází ve chvílích napětí – když musíme dodržet důležitý termín, jestliže nutně potřebujeme vyřešit nějaký problém, pokud se ocitneme v krizové situaci. Nebo může přijít jako výsledek soustavné práce na určitém projektu. V každém takovém případě se pod tlakem okolností cítíme nezvykle nabití energií a soustředění. Naše mysl je pohlcena úkolem, který máme před sebou. Tato intenzivní koncentrace spouští všechny možné nápady – přicházejí k nám, když usínáme, zdánlivě odnikud, jako by pramenily z našeho nevědomí. V takových obdobích jako by druzí méně vzdorovali našemu vlivu. Možná jsme vůči nim pozornější nebo se zdá, jako bychom měli jistou zvláštní moc, která u nich vzbuzuje respekt. Běžně můžeme život prožívat v pasivním modu a průběžně reagovat podle potřeby na různé události, ale ve dnech či týdnech intenzivního soustředění máme pocit, že je v naší moci určovat běh událostí a konat.

Mohli bychom tuto moc vyjádřit následujícími slovy: Po většinu času žijeme ve vnitřním světě snů, tužeb a nutkavých myšlenek. V období výjimečné kreativity nás ale pohání potřeba uskutečnit něco, co má praktický efekt. Donutíme se vyjít ven ze své komfortní zóny obvyklých vzorců a spojit se s vnějším světem, s ostatními lidmi, s realitou. Místo těkání sem a tam ve stavu trvalého rozptýlení se naše mysl soustřeďuje a proniká do jádra čehosi reálného. V těchto okamžicích jako by naši mysl – obrácenou navenek – zaplavovalo světlo ze světa kolem nás, a my, náhle vystaveni novým detailům a myšlenkám, získáváme větší inspiraci a kreativitu.

Jakmile je po termínu nebo krize skončí, tento pocit síly a zvýšené kreativity se obvykle vytrácí. Vracíme se do svého stavu rozptýlení a pocit, že máme vše pod kontrolou, je pryč. Kdybychom jen dokázali tento stav záměrně navodit nebo ho nějakým způsobem udržet déle při životě… zdá se nám ale příliš tajemný a prchavý.

Problémem je, že tato forma síly a inteligence je buď coby předmět studia opomíjena, nebo je obklopena celou řadou mýtů a neporozumění, což vše ještě přispívá k její neuchopitelnosti. Představujeme si, že kreativita a genialita se vynořují z neznáma, že jsou plodem vrozeného talentu nebo možná správného duševního rozpoložení či příznivého naklonění hvězd. Odhalení tohoto mysteria by znamenalo obrovskou pomoc – pojmenování onoho pocitu moci, prozkoumání jeho kořenů, definování typu inteligence, jež k němu vede, a pochopení, jak je možné ho navodit a udržet.

Pojmenujme si tento stav slovem mistrovství – pocit, že máme větší kontrolu nad realitou, nad druhými a nad sebou samými. Byť se může jednat o cosi, co my zažíváme jen na krátkou chvíli, pro jiné – pro mistry v jejich oboru – se z toho stává životní cesta, jejich způsob vnímání a prožívání světa. (Mezi takové mistry patřili kromě mnoha dalších například Leonardo da Vinci, Napoleon Bonaparte, Charles Darwin, Thomas Edison a Martha Grahamová.) A základ této síly tvoří jednoduchý proces vedoucí k mistrovství – postup, který může absolvovat každý z nás.

Tento proces nebo postup je možné připodobnit následovně: Dejme tomu, že se učíme hrát na klavír nebo nastupujeme do nového zaměstnání, kde si musíme osvojit určité dovednosti. Zpočátku jsme outsideři. Naše prvotní dojmy z klavíru nebo z pracovního prostředí jsou založené na předem vytvořených úsudcích a často obsahují element strachu. Když začínáme studovat hru na klavír, nahánějí nám klávesy spíš hrůzu – nechápeme vztahy mezi klávesami, strunami, pedály a vším ostatním, co vstupuje do vznikání hudby. V novém pracovním prostředí si nejsme vědomi vztahů a poměrů sil mezi lidmi, neznáme psychologický přístup svého nadřízeného ani pravidla a postupy považované za zásadní pro úspěch. Jsme zmatení – vědomosti, které v obou případech potřebujeme, jsou mimo náš dosah.

Do podobných situací můžeme sice vstupovat nadšení z toho, co se můžeme naučit nebo co můžeme s nově získanými dovednostmi dělat, rychle ale zjišťujeme, jak moc tvrdé práce máme před sebou. Hrozí nebezpečí, že propadneme pocitům znuděnosti, netrpělivosti, strachu a zmatení. Přestaneme pozorovat a učit se a náš postup se zastaví.

Pokud se nám ale podaří tyto emoce zvládnout a necháme věci plynout správným směrem, začne se vynořovat cosi pozoruhodného. Když budeme dál pozorovat a následovat vedení druhých, získáme jasný náhled, naučíme se pravidla a zjistíme, jak věci fungují a zapadají do sebe. Když se budeme dál procvičovat, začne nám jít naše činnost lehce a dokonale ovládneme základní dovednosti, což nám umožní čelit dalším a zajímavějším výzvám. Začneme si uvědomovat souvislosti, jež pro nás byly předtím skryté. Pozvolna získáme důvěru ve vlastní schopnost řešit problémy nebo překonávat slabosti pomocí ne únavné vytrvalosti.

V určitém bodě se z žáka staneme praktikem. Začneme zkoušet vlastní nápady, a získávat tím cennou zpětnou vazbu. Používáme své rostoucí vědomosti a zkušenosti stále kreativnějším způsobem. Místo abychom se jen učili, jak věci dělají druzí, získáváme a uplatňujeme vlastní styl a individualitu.

Jak jdou roky, a my zůstáváme věrni tomuto procesu, dochází k dalšímu skoku – na úroveň mistrovství. Klaviatura už není cosi mimo nás. Vstřebali jsme ji do sebe a ona se stala součástí našeho nervového systému, dokonale ji ovládáme. Ve svém povolání už máme cit pro skupinovou dynamiku, pro momentální stav věcí. Dokážeme tento cit uplatňovat v mezilidských vztazích, hlouběji nahlížet do druhých lidí a předvídat jejich reakce. Jsme schopni činit rozhodnutí rychlá a vysoce kreativní. Dostáváme nápady. Naučili jsme se pravidlům tak dobře, že teď můžeme být těmi, kdo je boří nebo přetvářejí.

V procesu vedoucím k této nejvyšší podobě síly rozlišujeme tři významné fáze neboli úrovně. První je učednická, druhá kreativně-aktivní a třetí mistrovská. V první fázi stojíme tak trochu mimo hru, učíme se co možná nejvíc základních elementů a pravidel. Máme jen částečný přehled o prostředí, v němž se pohybujeme, a naše možnosti a síla jsou tím pádem omezené. Ve druhé fázi už máme díky spoustě praxe a pohroužení náhled do celého soukolí, chápeme, jak spolu různé elementy souvisejí a spolupracují, a tím pádem získáváme ucelenější a hlubší porozumění předmětu svého zájmu. S tím přichází i nová síla – schopnost experimentovat a s jednotlivými elementy si kreativně hrát. Ve třetí fázi je naše úroveň vědomostí, zkušeností a soustředění tak hluboká, že jsme schopni vidět zcela jasně celý obraz se všemi souvislostmi. Máme přístup k jádru života – k lidské přirozenosti a k přírodním jevům. To je důvodem, proč se díla mistrů dotýkají samé podstaty naší bytosti. Umělec zachytil cosi z esence reality. Proto dokáží vynikající vědci objevovat nové fyzikální zákony a vynálezci nebo podnikatelé přicházet s něčím, co si dosud nikdo nedokázal ani představit.

Můžeme tuto sílu nazývat intuicí, ale intuice není ničím jiným než náhlým a bezprostředním pochopením toho, co je skutečné, bez potřeby slov nebo vzorců. Slova a vzorce mohou přijít později, ale tento záblesk intuice je tím, co nás nakonec přivádí blíž skutečnosti, protože naše mysl je při něm náhle osvícena určitou částí pravdy, předtím skrytou nám i ostatním.

Zvíře má schopnost učit se, ale povětšinou se při kontaktu s okolním prostředím spoléhá na své instinkty, aby ho ochránily před nebezpečím. Za pomoci instinktů dokáže jednat rychle a účinně. Člověk se při snaze porozumět prostředí, jež ho obklopuje, spoléhá na myšlení a racionalitu. Přemýšlení ale může být pomalé a ztratit svou účinnost. Velká část našeho obsesivního, vnitřního myšlenkového procesu má tendenci nás odpojovat od světa. Intuitivní síly mistrovské úrovně jsou směsicí instinktivního a racionálního, vědomého a nevědomého, lidského a zvířecího. Je to náš způsob navazování rychlých a silných spojení s okolím, způsob, jak se vcítit nebo myšlenkami ponořit do věcí a jevů. Jako děti jsme měli něco z této intuitivní síly a spontánnosti, obvykle je ale vytěsňují všechny možné informace, které naši mysl časem zahlcují. Mistři se do tohoto dětského stavu vracejí a jejich díla demonstrují úrovně spontánnosti a přístupu do nevědomí, ale na mnohem vyšší úrovni, než je tomu u dětí.

Pokud ve svém vývoji dojdeme až do tohoto vrcholného bodu, aktivujeme intuitivní sílu skrytou v každém lidském mozku, sílu, kterou jsme možná už zakusili, když jsme intenzivně pracovali na nějakém problému nebo projektu. Ve skutečnosti se během života se záblesky této síly setkáváme často – například když tušíme, co v nějaké konkrétní situaci bude následovat, nebo když nás z ničeho nic napadne dokonalé řešení nějakého problému. Tyto okamžiky jsou však prchavé a nejsou založené na dostatečných zkušenostech, aby šlo zajistit, že se budou opakovat. Když dosáhneme mistrovství, ovládáme tuto intuici jako svou schopnost, je to výsledek, k němuž jsme se postupně dopracovali. A protože svět oceňuje kreativitu a tuto schopnost odhalovat nové aspekty reality, přináší nám to také ohromnou praktickou moc.

Uvažujte o mistrovství následovně: V celé historii se muži a ženy cítili uvězněni limity svého vědomí, nedostatkem kontaktu s realitou a neschopností ovlivňovat svět kolem sebe. Hledali všechny možné zkratky k rozšířenému vědomí a k pocitu kontroly v podobě magických rituálů, hypnotických stavů, zaklínání a látek navozujících změněné stavy vědomí. Zasvěcovali své životy alchymii při hledání kamene mudrců – těžko identifikovatelné substance proměňující veškerou hmotu ve zlato.

Tento hlad po nějaké zázračné zkratce přežívá až do dnešní doby v podobě jednoduchých receptů na úspěch, konečně odhalených prastarých tajemství, kdy pouhá změna přístupu či postoje přitáhne tu správnou energii. Všechno toto úsilí má v sobě zrnko pravdy a praktičnosti – například důraz kladený v magii na hluboké soustředění pozornosti. Veškeré toto hledání se ale ve své podstatě zaměřuje na cosi nereálného – na snadnou cestu k praktické síle a moci, k rychlému a snadnému řešení, k El Doradu mysli.

Mnozí lidé se ztrácejí v těchto nekonečných fantaziích, současně ale ignorují jednu skutečnou sílu, kterou mají k dispozici. A na rozdíl od magie a zjednodušujících receptů máme v celých dějinách důkazy o materiálních výsledcích této síly – významné objevy a vynálezy, úchvatné budovy a umělecká díla, technické vymoženosti, jež máme k dispozici, což jsou vše výtvory mistrovské mysli. Tato síla dává těm, kdo ji ovládají, takové spojení s realitou a schopnost měnit svět, o nichž se dávným mystikům a mágům mohlo jen zdát.

Po celá staletí lidé staví kolem takového mistrovství zeď. Nazývají ho géniem a uvažují o něm jako o čemsi nedosažitelném. Nahlížejí na něj jako na produkt privilegovaného vrozeného talentu nebo zkrátka jen příznivé konstelace hvězd. Udělali z něj jev tak těžko postižitelný jako magie. Tato zeď je ale imaginární. Zde je to pravé tajemství: náš mozek je výsledkem šesti milionů let evoluce a právě tento vývoj mozku nás má víc než cokoli jiného dovést k mistrovství, k latentní síle v každém z nás.

Evoluce mistrovství

Tři miliony let jsme byli lovci-sběrači a díky evolučním tlakům tohoto způsobu života se nakonec vyvinul tak přizpůsobivý a kreativní mozek. I dnes máme ve svých hlavách mozky lovců-sběračů.

RICHARD LEAKEY

Dnes je to pro nás těžko představitelné, ale naši nejdávnější lidští předkové, kteří se před nějakými šesti miliony let odvážili vydat na travnaté pláně východní Afriky, byli pozoruhodně slabá a zranitelná stvoření. Byli vysocí ani ne metr padesát. Chodili vzpřímeně a dokázali na dvou končetinách běhat, zdaleka ale ne tak rychle jako čtyřnozí predátoři, kteří je pronásledovali. Byli hubení a nebyli nijak zvlášť schopni bránit se rukama. Neměli možnost v případě napadení použít žádné drápy, tesáky ani jed. Kvůli sběru ovoce, ořechů a hmyzu nebo vyhledávání mršin, jimiž se také živili, se museli vydávat na otevřenou savanu, kde se stávali snadnou kořistí levhartů nebo smeček hyen. Tak slabí a v malém počtu mohli snadno vyhynout. 

A přesto se v průběhu několika milionů let (což je na časové ose evoluce pozoruhodně krátký úsek) tito naši fyzicky celkem nevýrazní předkové dokázali proměnit v ty nejimpozantnější lovce na planetě. Co mohlo zapříčinit tak zázračnou změnu? Někdo se domnívá, že zvrat způsobilo to, že se začali pohybovat na dvou končetinách, což jim uvolnilo ruce a mohli si s protilehlými palci a přesným úchopem vyrábět nástroje. Tato fyzická vysvětlení ale nepostihují podstatu. Naše dominance, naše mistrovství nevychází z našich rukou, ale z našich mozků, z proměny naší mysli v ten nejmocnější známý nástroj v přírodě – daleko mocnější než jakýkoli dráp. A u zrodu této mentální transformace stály dva prosté biologické rysy – vizuální a sociální – které primitivní humanoidi začali používat. 

Naši nejstarší předkové vzešli z primátů, kteří po miliony let obývali prostředí korun stromů a u nichž se časem vyvinul jeden z nejpozoruhodnějších zrakových systémů v přírodě. Aby se mohli v tomto prostředí rychle a účinně pohybovat, vznikla u nich extrémně komplikovaná oční a svalová koordinace. Oči se jim postupně vyvíjely do pozice na přední straně hlavy, díky čemuž získali schopnost binokulárního, prostorového vidění. Tento systém poskytuje mozku vysoce přesné trojrozměrné a podrobné vizuální informace, mívá ale dosti zúžený záběr. Zvířata s tímto druhem vidění – na rozdíl od tvorů s očima po stranách nebo napůl po stranách hlavy – obvykle bývají zdatní predátoři (jako například sovy a kočky). U primátů žijících na stromech se tento typ vidění vyvinul za jiným účelem – aby se mohli snadno pohybovat ve větvoví a efektivněji vyhledávat plody, bobule a hmyz. Vyvinulo se u nich rovněž detailní vnímání barev.

Když naši dávní humanoidní předkové opustili stromy a vydali se na travnaté pláně savany, začali se postupně pohybovat ve vzpřímené pozici. S již dobře vyvinutými zrakovými schopnostmi dokázali vidět na velké vzdálenosti (žirafy a sloni jsou sice vyšší, oči mají ale umístěné po stranách hlavy, což jim zajišťuje odlišné, panoramatické vidění). Umožňovalo jim to zahlédnout predátory daleko na obzoru a sledovat jejich pohyb i za šera. Mohli tudíž během pár sekund nebo minut vymyslet, jak se dostat do bezpečného úkrytu. Současně byli schopni identifikovat všechny možné důležité detaily ve svém bezprostředním okolí – stopy a další důkazy o pohybu predátorů nebo barvy a tvary kamenů, které mohli případně použít jako nástroje.

V korunách stromů se takto výkonný zrak vyvinul kvůli potřebě rychlého vnímání a reagování. Na otevřených travnatých pláních tomu bylo naopak. Bezpečí a nalezení potravy záviselo na pomalém, trpělivém pozorování okolí, na schopnosti rozpoznávat detaily a na zaměření se na jejich možný význam. Přežití našich předků záviselo na intenzitě jejich pozornosti. Čím déle a pečlivěji pozorovali, tím lépe byli schopni rozlišit mezi příležitostí a nebezpečím. Kdyby jen rychle přehlédli obzor, mohli by toho sice zahlédnout o hodně víc, jejich mysl by to ale zahltilo informacemi – příliš mnoha detaily pro tak ostrý zrak. Lidský vizuální systém není uzpůsobený pro zběžné prohlížení, jako je tomu například u krav, ale pro hloubku zaostření.

Zvířata jsou uzavřena ve věčné přítomnosti. Jsou schopna se poučit z nedávných událostí, snadno je ale rozptýlí to, co mají přímo před očima. Naši předkové během dlouhého časového období postupně překonali tuto základní zvířecí slabou stránku. Tím, že se dost dlouho dívali na nějaký objekt a nenechali se rozptýlit ani na pár vteřin, dokázali se na okamžik odpoutat od svého bezprostředního okolí. Díky tomu byli schopni nahlížet různé vzorce, zobecňovat a uvažovat dopředu. Získali tak mentální odstup, který jim umožňoval přemýšlet a uvědomovat si, a to i v tom nejmenším měřítku.

U těchto prvotních lidí se vyvinula schopnost odstupu a myšlení jako jejich primární výhoda ve snaze vyhnout se predátorům a najít potravu. Spojovala je s realitou, k níž jiní živočichové neměli přístup. Myšlení na této úrovni bylo nejvýznamnějším bodem zvratu v celé evoluci – nástup vědomé, uvažující mysli. 

Druhá biologická výhoda je méně zjevná, ale ve svých důsledcích stejně mocná. Všichni primáti jsou z podstaty sociální tvorové, ale kvůli své velké zranitelnosti na otevřených pláních měli naši nejstarší předkové mnohem větší potřebu soudržnosti skupiny. Byli na skupině závislí kvůli nutnosti ostražitého pozorování predátorů i obstarávání potravy. Obecně měli tito první hominidé mnohem víc sociálních kontaktů než ostatní primáti. V průběhu stovek tisíc let nabývala jejich sociální inteligence na složitosti a umožňovala těmto předkům vzájemnou spolupráci na vysoké úrovni. A stejně jako u našeho chápání přírodního prostředí tato inteligence závisela na intenzivní pozornosti a soustředění. Nesprávné chápání sociálních impulsů v pevně semknuté skupině se mohlo stát velmi nebezpečnou záležitostí.

Prostřednictvím evoluce těchto dvou rysů – vizuálního a sociálního – byli naši primitivní předkové schopni zhruba před dvěma až třemi miliony let vymýšlet a rozvíjet složité lovecké dovednosti. Postupně se stávali kreativnějšími a tuto složitou dovednost zdokonalovali na úroveň umění. Stali se sezónními lovci, rozšířili se po celé euroasijské pevnině a podařilo se jim přizpůsobit se celé řadě klimatických podmínek. A v průběhu této rychlé evoluce jejich mozek zhruba před 200 000 lety narostl v podstatě do velikosti, jakou má moderní člověk.

V devadesátých letech dvacátého století jedna skupina italských neurovědců objevila něco, co by mohlo pomoci vysvětlit tuto zvyšující se loveckou zdatnost našich primitivních předků, a tím následně i něco o mistrovství tak, jak existuje dnes. Při studiu mozku opic zjistili, že určité motorické řídicí neurony se aktivují nejen ve chvíli, kdy zvířata vykonávají určitý konkrétní čin – jako při vyvíjení tlaku na páčku, aby dostala za odměnu burák, nebo chytání banánu do ruky – ale že se aktivují i ve chvíli, kdy opice sledují, jak tyto úkony provádí někdo jiný. Těmto neuronům se záhy začalo říkat zrcadlové neurony. Toto aktivování neuronů znamená, že daní primáti prožívají podobné pocity, když tutéž aktivitu vykonávají i pozorují, což jim umožňuje představit si sami sebe na místě toho druhého a vnímat jeho pohyby, jako by je dělali sami. Vysvětlovalo by to schopnost mnoha primátů napodobovat druhé a zřejmou schopnost šimpanzů předvídat plány a činy protivníka. Spekuluje se o tom, že tyto neurony se vyvinuly díky sociálnímu způsobu života primátů.

Nedávné experimenty dokázaly existenci takových neuronů u lidí, ale na mnohem sofistikovanější úrovni. Opice nebo primát dokáže vnímat nějaký čin z pohledu jeho konatele a představit si jeho úmysly, my to ale dokážeme dovést ještě dál. Bez jakýchkoli vizuálních vodítek nebo jakéhokoli činu ze strany druhých se dokážeme vžít do jejich mysli a představovat si, co si asi mohou myslet.

Vyvinutí zrcadlových neuronů našim předkům dovolovalo vyvozovat přání ostatních na základě těch nejnepatrnějších indicií, a tudíž zvyšovat vlastní sociální dovednosti. Sloužilo také jako zásadní prvek při výrobě nástrojů – bylo možné se naučit vyrobit nástroj díky napodobení postupu toho, kdo to už uměl. Co je ale možná nejdůležitější, poskytovalo jim schopnost vcítit se do všech kolem sebe. Po letech studování určitých zvířat se s nimi dokázali ztotožnit a uvažovat jako ona, předvídat vzorce jejich chování, a zvýšit tak svou schopnost vystopovat a zabít kořist. Toto vcítění se bylo možné používat i na anorganické aspekty okolního prostředí. Při výrobě kamenného nástroje se zkušení jedinci cítili spojeni se svými nástroji. Kámen nebo dřevo, s nimiž pracovali, se staly prodloužením jejich ruky. Cítili, jako by se jednalo o jejich vlastní tělo, což jim poskytovalo nad nástroji mnohem větší kontrolu jak při jejich výrobě, tak při používání.

Těchto schopností mysli bylo možné dosáhnout a využívat až po letech zkušeností. Po dokonalém ovládnutí určité dovednosti (stopování kořisti, výroby nějakého nástroje) se tato činnost zautomatizovala a při provádění této dovednosti se už mysl nemusela zaměřovat na konkrétní kroky a mohla se soustředit na něco vyššího – třeba co si kořist může myslet nebo jaký je to pocit vnímat nástroj jako součást ruky. Toto vcítění se bylo preverbální (tedy před vznikem řeči) verzí inteligence třetí úrovně – primitivní ekvivalent intuitivního citu Leonarda da Vinciho pro anatomii a krajinu nebo Michaela Faradaye pro elektromagnetismus. Mistrovství na této úrovni znamenalo, že naši předkové dokázali činit rozhodnutí rychle a účinně, protože plně rozuměli svému prostředí a své kořisti. Kdyby se tato schopnost nevyvinula, mysl našich předků by snadno zahlcovala spousta informací, které museli pro úspěšný lov zpracovávat. Tato intuitivní schopnost se u nich vyvinula stovky tisíc let před vznikem jazyka, a proto když tuto úroveň inteligence zažijeme, zdá se nám to jako cosi preverbálního, jako síla přesahující naši schopnost popsat ji slovy.

Poučení: Tento dlouhý časový úsek hrál zásadní roli v našem mentálním vývoji. Zásadně změnil náš vztah k času. Pro zvířata je čas velký nepřítel. Pokud jsou potenciální kořistí, může pro ně příliš dlouhé pobývání na určitém místě znamenat rychlou smrt. Pokud jsou to predátoři, dlouhé čekání bude znamenat jen to, že jim kořist uteče. Čas jim také přináší fyzické chátrání. Naši lovečtí předkové tento proces do pozoruhodné míry zvrátili. Čím víc času trávili pozorováním něčeho, tím hlubší získávali pochopení a spojení s realitou. Se zkušenostmi se jejich lovecké dovednosti vyvíjely. Se soustavnou praxí se zlepšovala jejich schopnost vyrábět užitečné nástroje. Tělo jim sice mohlo stárnout a chátrat, mysl se ale dál učila a přizpůsobovala. Využívání času s takovými výsledky je zásadní součástí mistrovství.

Vlastně můžeme říct, že tento revoluční vztah k času podstatným způsobem změnil lidskou mysl jako takovou a dal jí jistou konkrétní kvalitu neboli jádro. Když si uděláme dostatek času a intenzivně se soustředíme, když věříme, že nám absolvování procesu trvajícího měsíce či roky přinese mistrovství, pracujeme s jádrem tohoto úžasného nástroje, který se vyvinul v průběhu mnoha milionů let. Neomylně se posouváme na vyšší a vyšší úrovně inteligence. Vnímáme hlouběji a realističtěji. Cvičíme se a děláme věci šikovněji. Učíme se myslet samostatně, nezávisle. Získáváme schopnost řešit složité situace, aniž by nás to zahlcovalo. Následováním této cesty se stáváme Homo magister, mužem či ženou mistrem.

Pokud jsme přesvědčeni, že můžeme přeskočit některé kroky, vyhnout se vývoji, magicky získat moc díky politickým konexím nebo snadným postupům, nebo se spoléháme na své vrozené talenty, jdeme proti tomuto jádru a ničíme své přirozené síly. Stáváme se otroky času – jak ubíhá, slábneme, ztrácíme schopnosti, chytáme se do pasti nějaké neperspektivní kariéry. Stáváme se zajatci názorů a strachů druhých. Místo aby nás mysl spojovala s realitou, od skutečnosti se odpojujeme a uzavíráme se v těsné komoře myšlení. Člověk, jehož přežití záviselo na soustředěné pozornosti, se mění ve tvora rozptýleného, jevy zachycuje jen letmo a není schopen uvažovat, ale ani nemá možnost spolehnout se na své instinkty.

Je vrcholem hlouposti domnívat se, že v průběhu svého krátkého života, za pár desítek let svého vědomí, dokážete nějakým způsobem přenastavit konfiguraci svého mozku pomocí techniky nebo zbožného přání, a přemůžete tak účinek šesti milionů let vývoje. Pokud půjdete proti jádru, může vám to přinést dočasné rozptýlení, čas ale nemilosrdně odhalí vaše slabosti a vaši netrpělivost. 

Velkou spásou pro nás všechny je, že jsme zdědili nástroj, jenž je pozoruhodně tvárný. Našim předkům – lovcům-sběračům – se v průběhu času podařilo získat mozek současných kvalit tím, že vytvořili kulturu, která se dokázala učit, měnit a přizpůsobovat okolnostem, která nebyla vězněm neskutečně pomalého postupu přirozené evoluce. Naše současné mozky mají stejnou moc, stejnou tvárnost. V kterémkoli okamžiku se můžeme rozhodnout, změnit svůj vztah k času a pracovat s jádrem s vědomím jeho existence a moci. S elementem času pracujícího pro nás můžeme změnit své špatné návyky a pasivitu a posunout se vzhůru po žebříku inteligence. 

Uvažujte o této změně jako o návratu ke své radikální, hluboké lidské minulosti, kdy se propojujete se svými předky – lovci-sběrači – a udržujete s nimi velkolepou kontinuitu v moderní podobě. Prostředí, v němž fungujeme, je sice možná odlišné, náš mozek je ale v podstatě stejný a jeho schopnost učit se, přizpůsobovat se a ovládat čas je univerzální.

Klíče k mistrovství

Člověk by se měl naučit zachytit a sledovat onen záblesk světla, jenž prolétne jeho myslí zevnitř, spíš než velkolepost a brilantnost bardů a světců. On však svou myšlenku nechává bez povšimnutí, neboť je jeho. V každém geniálním díle rozpoznáváme své vlastní zavržené myšlenky; vracejí se k nám s jistou odcizenou vznešeností.

RALPH WALDO EMERSON

Jestliže se všichni rodíme v podstatě se stejným mozkem, s víceméně stejnou konfigurací a kapacitou pro dosažení mistrovství, proč v celých dějinách jen omezený počet lidí skutečně vynikl a realizoval tuto potenciální schopnost? Z praktického hlediska je to pro nás ta nejdůležitější otázka.

Obvyklá vysvětlení pro Mozarta a Leonarda da Vinciho se točí kolem vrozeného nadání a geniality. Jak jinak si vysvětlit jejich až nadpřirozená díla než s ohledem na něco, s čím už se narodili? Ale tisíce a tisíce dětí vykazují v určité oblasti výjimečné schopnosti a nadání, ale poměrně málo z nich něčeho významného vůbec kdy dosáhne, zatímco ti, kteří jsou méně úžasní v mládí, často mohou dokázat mnohem víc. Vrozený talent nebo vysoké IQ není zárukou a vysvětlením pro budoucí úspěchy.

Jako klasický příklad si můžeme uvést životy Sira Francise Galtona a jeho staršího bratrance Charlese Darwina. Podle všech měřítek byl Galton vysoce geniální, s výjimečně vysokým IQ, výrazně vyšším, než měl Darwin (jedná se o odhady odborníků z doby po vzniku tohoto systému měření). Galton byl zázračný chlapec, u něhož se předpokládala zářná vědecká kariéra, nikdy se mu ale nepodařilo plně ovládnout žádnou z oblastí, do nichž se pustil. Byl notoricky roztěkaný, což bývá častý případ geniálních dětí.

Oproti tomu Darwin je dnes oprávněně oslavován jako excelentní vědec, jeden z nemnoha, kteří navždy změnili naše nahlížení na život. Jak sám Darwin připustil, byl „úplně obyčejný chlapec, intelektuálně spíš pod úrovní běžného standardu… Nemám nijak zvlášť rychlé chápání… Moje schopnost sledovat dlouhou a čistě abstraktní linii myšlení je velmi omezená“. Darwin ale nepochybně disponoval něčím, co Galtonovi scházelo.

Odpověď na tuto záhadu nám může v mnoha ohledech poskytnout pohled na počátky Darwinova života. Jako dítě měl Darwin jednu hlavní vášeň – sbírání biologických vzorků. Jeho otec, lékař, chtěl, aby kráčel v jeho stopách a studoval medicínu, a tak ho přihlásil na univerzitu v Edinburghu. Darwin v tomto oboru nenašel zalíbení a byl pouze průměrným studentem. Otec mu proto ze zoufalství, že jeho syn nikdy ničeho pořádného nedosáhne, vybral církevní kariéru. Když se na ni Darwin připravoval, sdělil mu jeden jeho bývalý profesor, že loď Beagle Jeho Veličenstva se chystá brzy opustit přístav a vydat se na plavbu kolem světa a že potřebují doplnit posádku o lodního biologa, který bude mít za úkol sbírat vzorky, jež budou následně posílány zpátky do Anglie. Přes otcovy protesty Darwin tuto práci přijal. Cosi v něm tato cesta silně přitahovala.

Jeho vášeň našla najednou dokonalé uplatnění. V Jižní Americe dokázal nasbírat nejneuvěřitelnější škálu vzorků a také zkamenělin a kostí. Dokázal spojit svůj zájem o rozmanitost života na planetě s čímsi významnějším – se zásadními otázkami o původu druhů. Vložil do této činnosti veškerou svou energii a nashromáždil tolik vzorků, že se v jeho mysli začala formovat jistá teorie. Po pěti letech na moři se vrátil do Anglie a zbytek svého života zasvětil jedinému úkolu – podrobnému rozpracování své teorie o evoluci. Musel se přitom vypořádávat s obrovskou dřinou – například osm let studoval výhradně svijonožce, aby si vybudoval renomé biologa. Musel si vypilovat vysoce vytříbené politické a sociální dovednosti, aby se dokázal vypořádat s předsudky proti své teorii ve viktoriánské Anglii. A v průběhu celého tohoto procesu mu posilu a podporu zajišťovala jeho láska k tématu a spojení s ním.

Základní prvky tohoto příběhu se opakují v životech všech velkých mistrů v dějinách lidstva: mladistvá vášeň nebo záliba, náhodné setkání, jež člověku umožní nalézt její uplatnění, učednická praxe, během níž se naučí soustředit se a začne ze své činnosti čerpat energii. Tito jedinci excelují díky schopnosti tvrději pracovat a rychleji postupovat ve vývoji, což vše vychází z intenzity jejich touhy učit se a z hlubokého spojení, které cítí s oblastí svého zájmu. A v jádru intenzity tohoto úsilí se ve skutečnosti skrývá genetická a vrozená vlastnost – nikoli talent nebo genialita, které je nutné rozvíjet – ale spíš hluboká a silná inklinace k určitému konkrétnímu tématu.

Tato inklinace je odrazem jedinečnosti člověka. Tato jedinečnost není cosi pouze poetického nebo filozofického – je to vědecký fakt. Každý jsme geneticky jedinečný. Naše genetická struktura nikdy dřív neexistovala a nikdy se už nebude opakovat. Tato jedinečnost se nám odhaluje prostřednictvím přirozených preferencí, které cítíme pro určité aktivity nebo předměty studia. Tyto sklony mohou mířit k hudbě nebo matematice, k určitým sportům či hrám, k řešení složitých problémů, ke kutění a budování nebo k hraní si se slovy.

Ti, kdo později vyniknou svým mistrovstvím, prožívají tyto sklony hlouběji a jasněji než ostatní. Cítí je jako jisté vnitřní nutkání. Ovládají jejich myšlenky a sny. Ať náhodou, nebo čistým úsilím si najdou cestu ke kariéře, v jejímž rámci mohou své sklony a zájmy rozvíjet. Takové intenzivní spojení a touha jim umožňují vydržet bolestivé aspekty celého procesu – nedostatek sebedůvěry, hodiny jednotvárné práce a studia, nevyhnutelné komplikace a nezdary a nekonečné jízlivé poznámky závistivců. Vybudují si odolnost a sebedůvěru, které ostatním scházejí.

V naší kultuře máme tendenci stavět na roveň myšlení a intelektuální schopnosti s úspěchem a pozitivními výsledky. V mnoha ohledech jsou to ale emocionální schopnosti, co odlišuje ty, kdo dokonale ovládají nějakou oblast, od těch, kdo jen vykonávají určitou práci. Úroveň naší touhy, trpělivosti, vytrvalosti a sebedůvěry nakonec hraje mnohem větší úlohu v úspěchu než pouhé myšlenkové schopnosti. S pocitem motivace a nabití energií dokážeme překonat téměř cokoli. Znuděná a roztěkaná mysl se naopak zpomaluje a my jsme stále pasivnější.

V minulosti se mohli samostatně zvolené kariéře věnovat a dokonale ji ovládnout jen elita a lidé s téměř nadlidským množstvím energie a elánu. Člověk se rodil pro armádu, nebo byl připravován pro vládnutí, byl-li vybrán z příslušníků té správné společenské třídy. Pokud projevoval touhu a nějaký talent pro takovou práci, byla to většinou náhoda. Miliony lidí, kteří nepatřili do té správné společenské třídy, nebyli patřičného pohlaví či etnické skupiny, byly striktně zbaveny možnosti jít za svým vnitřním hlasem. I když lidé chtěli realizovat své inklinace, přístup k informacím a vědomostem vztahujícím se k dané oblasti měly pod kontrolou společenské elity. Proto se v minulosti objevovalo jen tak málo mistrů a proto jsou tak moc nápadní.

Tyto společenské a politické bariéry ale z velké většiny zmizely. Dnes máme přístup k informacím a vědomostem, o nichž se dávným mistrům ani nezdálo. V současnosti máme víc než kdy jindy možnost a svobodu jít za svými zálibami a realizovat své sklony, jimiž všichni disponujeme coby součástí naší genetické jedinečnosti. Je doba, kdy slovo „génius“ ztrácí na své tajuplnosti a exkluzivitě. My všichni máme k takové inteligenci blíž, než si myslíme. (Slovo „génius“ pochází z latiny a původně označovalo strážného ducha, jenž dohlížel na zrození každého člověka. Později začalo označovat vrozené vlastnosti, jimiž je každý člověk jedinečným způsobem obdařený.)

Přestože žijeme v době bohaté na možnosti dosáhnout stavu mistrovství, kdy se stále víc a víc lidí může věnovat svým niterným inklinacím, čelíme jedné z posledních překážek v dosažení takové síly, překážce celospolečenské a záludně nebezpečné: samotný koncept mistrovství je znevažován a spojován s čímsi staromódním, a dokonce nepříjemným. Obecně není vnímán jako hodný usilování. Tento hodnotový posun má původ teprve v nedávné minulosti a je možné ho vystopovat k okolnostem typickým pro naši dobu.

Žijeme ve světě, který se zdá stále víc mimo naši kontrolu. Naše živobytí je vystaveno napospas globalizovaným silám. Problémy, jimž čelíme – ekonomické, environmentální a další – nemůžeme vyřešit svým individuálním jednáním. Naši politikové jsou nepřístupní a nereagují na naše přání. Přirozenou reakcí člověka, když se cítí zahlcený, je stáhnout se do různých forem pasivity. Pokud se o nic moc nesnažíme, jestliže omezíme okruhy svého konání, můžeme si vybudovat iluzi, že máme svůj život pod kontrolou. Čím méně pokusů o cokoli, tím menší máme pravděpodobnost selhání. Jestliže se nám podaří udělat to tak, aby se zdálo, že vlastně nejsme zodpovědní za vlastní osud, za to, co se nám v životě děje, je naše zřejmá bezmocnost únosnější. Z tohoto důvodu nás přitahují určité scénáře: většinu z toho, co děláme, předurčuje genetika; jsme pouhými výtvory své doby; individualita je jen mýtus; lidské chování je možné zredukovat na statistické trendy.

Mnozí tuto změnu v hodnotách dovádějí ještě o krok dál a své pasivitě dávají pozitivní masku. Živí v sobě romantickou představu sebedestruktivního umělce, který nad sebou ztrácí kontrolu. Cokoli, co zavání disciplínou nebo usilováním, se jim jeví jako přemrštěné a zastaralé. Podstatný je pro ně pocit, na jehož základě umělecké dílo vzniká, a jakýkoli náznak řemeslné dovednosti nebo usilovné práce tento princip znesvěcuje. Začínají přijímat věci dělané lacino a rychle. Představu, že by museli vynaložit spoustu úsilí, aby získali to, co chtějí, boří stále dostupnější technické výdobytky, které udělají spoustu práce za ně, což podporuje myšlenku, že si tohle všechno zaslouží – že mají nezpochybnitelné právo mít a konzumovat to, co chtějí. „Proč se zatěžovat dlouholetou prací kvůli dosažení mistrovství, když můžeme mít takovou moc s velmi malým úsilím? Technika všechno vyřeší.“ Tato pasivita dokonce hlásá vlastní morální postoj: „Mistrovství a síla jsou zlo; je to sféra patriarchálních elit, které nás utiskují; síla a moc je z podstaty špatná; lepší je ze systému úplně vystoupit,“ nebo se aspoň chovat tak, aby to tak vypadalo.

Pokud si nedáváte pozor, zjistíte, že vás tento přístup nenápadnými cestami také zasahuje. Nevědomky budete snižovat své nároky na to, čeho jste v životě schopni dosáhnout, což může snižovat intenzitu vašeho usilování a disciplíny pod úroveň účinnosti. Budete se přizpůsobovat společenským normám a budete naslouchat víc ostatním než vlastnímu vnitřnímu hlasu. Můžete si začít budovat kariéru na základě toho, co vám říkají kamarádi a rodiče, nebo podle toho, co se zdá lukrativní. Jestliže ztratíte kontakt se svým vnitřním hlasem, můžete v životě dosáhnout jistého úspěchu, ale absence skutečné touhy naplnit vlastní poslání vás nakonec dostihne. Začnete pracovat mechanicky. Začnete žít pro volný čas a okamžitá potěšení. Tímto způsobem se budete propadat do stále větší pasivity a nikdy se nedostanete přes první fázi. Možná budete stále víc frustrovaní a deprimovaní a nikdy si neuvědomíte, že zdrojem vašich pocitů je odloučení od vlastního tvůrčího potenciálu.

Než bude pozdě, musíte si najít cestu k vlastním inklinacím a věnovat se jim za pomoci neuvěřitelných zdrojů a příležitostí doby, do níž jste se narodili. S vědomím zásadní důležitosti touhy a emocionálního spojení s vlastní prací, jež jsou klíčem k dosažení mistrovství, můžete nechat pasivitu této doby pracovat ve svůj prospěch a ona vám může sloužit jako motivační prostředek ve dvou důležitých ohledech.

Zaprvé musíte svou snahu o dosažení mistrovství vnímat jako něco extrémně důležitého a pozitivního. Svět překypuje problémy, z nichž mnohé jsme sami zavinili. Jejich vyřešení bude vyžadovat obrovské úsilí a kreativitu. Nezachrání nás, jestliže se budeme spoléhat na genetiku, techniku, magii nebo příjemné vystupování. Potřebujeme energii nejen na řešení praktických záležitostí, ale také pro vytváření nových institucí a pravidel, jež budou odpovídat našim změněným okolnostem. Musíme vytvořit svůj vlastní svět, nebo zemřeme na nečinnost. Potřebujeme znovu najít cestu ke konceptu mistrovství, jenž nás před tolika miliony let definoval jako druh. Nejedná se o mistrovství za účelem získání nadvlády nad přírodou nebo ostatními lidmi, ale kvůli rozhodování o našem osudu. Pasivní, ironický přístup není chladnokrevný ani romantický, ale patetický a destruktivní. Právě vy se stáváte příkladem toho, čeho je možné dosáhnout coby mistr v moderním světě. Vy přispíváte k té nejdůležitější záležitosti ze všech – k přežití a prosperitě lidské rasy v době stagnace.

Zadruhé musíte sami sebe přesvědčit o následujícím: lidé získávají intelekt a vlastnosti mozku, jaké si prostřednictvím svého počínání v životě zaslouží. Bez ohledu na všeobecně rozšířené genetické vysvětlení našeho chování nedávné objevy v neurovědě rozvracejí naše dlouholetá přesvědčení, že mozek je pevně geneticky daný, že jeho kvality jsou vrozené a neměnné. Vědci dokazují úroveň skutečně značné tvárnosti mozku a toho, jak naše myšlenky předurčují naši mentální krajinu. Zkoumají vztahy mezi silou vůle a fyziologií, to, jak zásadně může mysl ovlivňovat naše zdraví a fungování. Je možné, že bude objevováno stále víc a víc informací o tom, jak hluboce si budujeme různé vzorce ve svém životě prostřednictvím určitých mentálních operací – jak jsme skutečně zodpovědní za spoustu toho, co se nám děje.

Lidé, kteří jsou pasivní, si vytvářejí mentální krajinu značně pustou. Kvůli nedostatku prožitků a činností všechna možná spojení v jejich mozku odumírají z důvodu nepoužívání. Při snaze působit proti pasivnímu trendu současné doby musíte pracovat na tom, abyste zjistili, jak daleko můžete rozšířit kontrolu nad okolnostmi svého života, a vytvořili si takový druh myšlení a intelektu, který si přejete – nikoli pomocí drog, ale prostřednictvím činů. Když spustíte mistrovskou mysl ve svém nitru, dostanete se mezi těmi, kdo zkoumají rozsah možností lidské síly vůle, do první linie.

● ● ●

V mnoha ohledech je možné přesun z jedné úrovně inteligence do další vnímat jako jistý druh transformačního rituálu. Jak postupujete, staré myšlenky a náhledy umírají. S probouzením nových sil jste vtahováni do vyšších úrovní vnímání světa. Berte Mistrovství jako cenný nástroj, jenž vás bude provádět tímto transformativním procesem. Tato kniha je koncipovaná tak, aby vás dovedla z nejnižších úrovní na ty nejvyšší. Pomůže vás iniciovat do prvního kroku – objevení vašeho životního úkolu neboli poslání, a k tomu vám poskytne návod, jak si vybudovat cestu, jež vás dovede k jeho naplnění na různých úrovních. Poradí vám, jak naplno využít své učňovství – naučí vás různým strategiím pozorování a učení se, které vám v této fázi nejlépe poslouží; jak si najít dokonalé učitele; jak rozklíčovat nepsaná pravidla taktického chování; jak kultivovat sociální inteligenci a nakonec jak poznat, kdy je čas opustit učňovské hnízdo, postavit se na vlastní nohy a vstoupit do aktivní, tvůrčí fáze.

Vysvětlí vám, jak pokračovat v učebním procesu na vyšší úrovni. Ukáže vám nadčasové strategie pro kreativní řešení problémů, pro udržování mysli uvolněné a přizpůsobivé. Ukáže vám, jak získat přístup k méně vědomým a primitivnějším úrovním inteligence a jak přestát nevyhnutelné projevy závisti, s nimiž se po cestě budete setkávat. Objasní vám síly, které prostřednictvím mistrovství získáte, a nasměruje vás k onomu intuitivnímu niternému pocitu vašeho pole působnosti. A nakonec vás zasvětí do filozofie, do způsobu myšlení, jenž vám usnadní následování této cesty.

Myšlenky obsažené v této knize jsou založeny na rozsáhlém výzkumu v oblastech neurovědy a kognitivní vědy, na studiích kreativity i na životopisech velkých mistrů minulosti. Mezi ně patří Leonardo da Vinci, zenový mistr Hakuin, Benjamin Franklin, Wolfgang Amadeus Mozart, Johann Wolfgang von Goethe, básník John Keats, vědec Michael Faraday, Charles Darwin, Thomas Edison, Albert Einstein, Henry Ford, spisovatel Marcel Proust, tanečnice Martha Grahamová, vynálezce Buckminster Fuller, jazzový umělec John Coltrane a klavírista Glenn Gould.

Pro objasnění, jak je možné tuto formu inteligence uplatnit v moderním světě, bylo do výzkumu zapojeno a podrobně dotazováno devět současných mistrů. Jsou to: neurovědec V. S. Ramachandran, antropolog-lingvista Daniel Everett, počítačový inženýr, spisovatel a vůdčí osobnost technického startupu Paul Graham, architekt-stavitel Santiago Calatrava, bývalý boxer a současný trenér Freddie Roach, robotická inženýrka a konstruktérka ekologických technologií Joky Matsuokaová, vizuální umělkyně Teresita Fernándezová, profesorka živočišné výroby a industriální designérka Temple Grandinová a bojový pilot – eso – letectva USA Cesar Rodriguez.

Životní příběhy těchto různorodých soudobých osobností rozptylují dojem, že mistrovství je cosi zastaralého nebo elitářského. Vycházejí ze všech možných oblastí života, společenských tříd a etnik. Síla a schopnosti, jichž tito lidé dosáhli, jsou zjevně důsledkem úsilí a postupného procesu, nikoli genetiky nebo nějakého privilegia. Jejich příběhy také odhalují, jak je možné takové mistrovství přizpůsobit naší době, a ohromné schopnosti a sílu, které nám mistrovství může přinést.

Struktura Mistrovství je jednoduchá. Kniha obsahuje šest kapitol, jež postupně sledují vývojový proces. První kapitola je výchozí bod – objevení vašeho poslání, vašeho životního úkolu. Druhá, třetí a čtvrtá kapitola se zabývají různými prvky učňovské fáze (schopnostmi učit se, spoluprací s učiteli, osvojováním si sociální inteligence). Pátá kapitola se věnuje kreativně-aktivní fázi a šestá kapitola nejvyššímu cíli – mistrovství. Každá kapitola začíná příběhem některé z proslulých světových osobností, jenž ilustruje celkový koncept kapitoly. Následující část nazvaná Klíče k mistrovství vám poskytne podrobnou analýzu dané fáze, konkrétní nápady, jak tyto vědomosti uplatnit ve vašem případě, a způsob uvažování potřebný pro plné využití těchto myšlenek. Po Klíčích následuje část podrobně rozebírající strategie mistrů – současných i minulých – kteří na své cestě používali různé metody a postupy. Tyto strategie vám mají poskytnout ještě hlubší pochopení možností praktické aplikace myšlenek představovaných v této knize a inspirovat vás k cestě ve stopách mistrů, protože vám ukazují, jak jsou jejich schopnosti pozoruhodně dosažitelné.

Příběhy všech současných a některých minulých mistrů se prolínají několika kapitolami. V takových případech se mohou občas opakovat určité biografické informace za účelem rekapitulace, co se odehrálo v předchozích fázích jejich života. Čísla stránek v závorkách odkazují na tyto dřívější zmínky.

Nakonec je třeba zdůraznit, že tento proces procházení jednotlivými úrovněmi inteligence nelze vnímat jako výhradně lineární, směřující k určitému druhu vrcholného bodu známému jako mistrovství. Celý váš život je svého druhu učňovským procesem, ve kterém uplatňujete své schopnosti učit se. Pokud jste pozorní, je pro vás všechno, co se vám děje, určitým poučením. Kreativitu, kterou získáte při tak hlubokém studiu nějaké dovednosti, je potřeba neustále obnovovat, a mysl musíte stále uvádět do stavu otevřenosti. I povědomí o vašem poslání je třeba během života revidovat, protože změny okolností vás mohou donutit změnit jeho směrování.

Když se posouváte směrem k mistrovství, dostává se vaše mysl blíž k realitě a životu jako takovému. Vše, co je živé, se nachází ve stavu kontinuální změny a pohybu. Ve chvíli, kdy se zastavíte v domnění, že jste dosáhli své vytoužené úrovně, určitá část vaší mysli se dostane do fáze rozkladu. Ztratíte těžce vydobytou kreativitu a ostatní to začnou cítit. Je to schopnost a inteligence, kterou je nutné soustavně obnovovat, jinak vyhasne.

Nemluvte o nadanosti, o vrozených talentech! Můžeme si vyjmenovat význačné osobnosti ze všech možných oblastí, jež byly jen velmi málo nadané. Tito lidé získali věhlas, stali se „génii“ (jak tomu říkáme) za pomoci vlastností, jejichž absencí by se nikdo, kdo věděl, které to jsou, nechvástal: všichni disponovali vážností schopného řemeslníka, jenž se nejprve učí dokonale zkonstruovat části, než se odváží budovat nějaký velký celek. Všichni si na to udělali dostatek času, protože měli větší potěšení z dobře vytvořených malých, druhotných věcí než z efektu oslnivého celku.

FRIEDRICH NIETZSCHE

I. 

OBJEVTE SVÉ POSLÁNÍ: ŽIVOTNÍ ÚKOL

Disponujete jistou vnitřní silou, která se vás snaží vést k vašemu životnímu úkolu – k tomu, co máte uskutečnit v čase, který je vám vyměřen k životu. V dětství pro vás byla tato síla zřetelná a srozumitelná. Vedla vás k aktivitám a objektům zájmu, jež byly v souladu s vašimi přirozenými inklinacemi, které ve vás probouzely hlubokou a elementární zvídavost. S postupem věku tato síla obvykle slábne a zase nabývá na intenzitě podle toho, jakou měrou nasloucháte rodičům a svým vrstevníkům, podle každodenních trablů, jež vás potkávají a obrušují. To může být zdrojem vaší nespokojenosti – ztrátou spojení s tím, kým jste a co vás činí jedinečnými. První krok k mistrovství vede vždy směrem dovnitř – je to zjišťování, kým skutečně jste, a opětné spojení se s touto vám vlastní silou. S jasným vědomím svého předurčení najdete cestu ke vhodné kariéře a vše ostatní se vyjasní a zapadne na své místo. Nikdy není pozdě se na tuto cestu vydat.

Skrytá síla

Koncem dubna roku 1519, po několika měsících přetrvávající nemoci, umělec Leonardo da Vinci s jistotou cítil, že má před sebou už jen pár dnů života. Poslední dva roky žil na zámku Cloux ve Francii jako osobní host francouzského krále Františka I. Král ho zahrnoval penězi a poctami, neboť ho považoval za živoucí ztělesnění italské renesance, kterou chtěl přenést do Francie. Leonardo byl pro krále velmi užitečný, protože mu radil v celé řadě důležitých záležitostí. Ve věku šedesáti sedmi let se nyní jeho život chýlil ke konci a jeho myšlenky se obracely k jiným věcem. Sepsal poslední vůli, přijal v kostele svátost oltářní a pak se vrátil na lůžko a očekával svůj konec.

Jak tam tak ležel, navštívilo ho několik přátel včetně krále. Všimli si, že Leonardo je v mimořádně hloubavém rozpoložení. Nebyl to člověk, který by běžně rád mluvil sám o sobě, v tu chvíli s nimi ale sdílel své vzpomínky na dětství a mládí a zamýšlel se nad zvláštním a neuvěřitelným průběhem svého života.

Leonardo měl vždycky silný pocit předurčenosti a po celé roky se mu neustále hlavou honila jedna konkrétní otázka: existuje nějaká zvláštní vnitřní síla, která nutí vše živé vyvíjet se a proměňovat se? Pokud taková síla v přírodě existuje, chtěl ji odhalit a hledal její stopy ve všem, co zkoumal. Byla to jistá posedlost. Nyní, v posledních hodinách svého života, poté, co ho přátelé nechali o samotě, Leonardo téměř jistě v nějaké formě použil tuto otázku i na tajemství svého vlastního života a hledal znamení síly nebo osudu, jež stály za jeho vývojem a dovedly ho až do přítomnosti.

Toto své hledání Leonardo nepochybně začal vzpomínkami na své dětství v městečku Vinci asi třicet kilometrů od Florencie. Jeho otec Ser Pietro da Vinci byl notářem a váženým měšťanem, ale protože Leonardo byl jeho nemanželským synem, neměl možnost studovat na univerzitě ani se věnovat žádné ze vznešených profesí. Jeho školní vzdělání tudíž bylo minimální, a tak byl Leonardo jako dítě povětšinou ponecháván vlastnímu osudu. Nejraději ze všeho se toulal mezi olivovými háji kolem Vinci nebo se vydával po jedné cestě, která vedla do velmi odlišné části krajiny – do hustých lesů plných divokých prasat, vodopádů spadajících do rychle tekoucích potoků, labutí plujících po jezírcích, zvláštních květin rostoucích ze stěn strmých útesů. Obrovská rozmanitost života v těchto lesích ho fascinovala.

Jednoho dne se vkradl do otcovy kanceláře a popadl tam pár listů papíru – v té době hodně vzácnou komoditu, ale coby notář měl otec papíru velkou zásobu. Vzal si tyto papíry na procházku do lesa, usadil se na jeden kámen a začal si dělat náčrty různých výjevů kolem sebe. Vracel se den co den, aby v tom samém pokračoval. I když bylo špatné počasí, usadil se pod nějaký přístřešek a kreslil si. Neměl žádné učitele, žádné malby, na které by se mohl podívat. Vše dělal na základě vlastního citu a příroda mu přitom stála modelem. Všiml si, že když něco kreslí, musí to mnohem podrobněji a důkladněji pozorovat a zachycovat detaily, jež kresbám dodávají na živosti.

Jednou si dělal náčrtek bílého kosatce a při velmi podrobném pozorování ho uchvátil jeho nezvyklý tvar. Kosatec začíná svou existenci v podobě semínka, a pak prochází různými stadii, která všechna už v několika uplynulých letech namaloval. Co nutí tuto rostlinu vyvíjet se přes konkrétní stadia s vyvrcholením v tomto úchvatném květu, tak nepodobném jakémukoli jinému? Možná disponuje nějakou silou, která ho těmito rozličnými proměnami provází. O metamorfóze květin uvažoval po mnoho dalších let.

Sám na svém smrtelném loži Leonardo jistě vzpomínal na svá raná učňovská léta v ateliéru florentského umělce Andrey del Verrocchia. Byl tam přijat ve čtrnácti letech díky výjimečným kvalitám svých kreseb. Verrocchio učil své žáky všem vědám nezbytným k výrobě děl v jeho ateliéru – stavitelství, mechanice, chemii a metalurgii. Leonardo se dychtivě učil všem těmto dovednostem, brzy v sobě ale objevil cosi jiného – nemohl jednoduše plnit zadaný úkol. Potřeboval ho určitým způsobem udělat podle sebe, spíš vynalézat než jen napodobovat mistra.

Jednou měl jako součást práce na projektu ateliéru za úkol namalovat anděla v rozsáhlejším biblickém výjevu navrženém Verrocchiem. Rozhodl se, že svým vlastním způsobem vdechne své části obrazu život. V popředí před andělem namaloval květinový záhon, ale místo obvyklého uměleckého ztvárnění rostlin Leonardo vyobrazil květiny, které kdysi jako dítě tak podrobně studoval, s jistou dávkou vědecké důkladnosti, kterou nikdy předtím nikdo neviděl. Při vypodobňování obličeje anděla experimentoval s barvami a vyrobil si novou směs, jež tváři dodávala jistý druh měkké záře vyjadřující andělovo vznešené rozpoložení. (Aby dokázal tuto náladu zachytit, strávil Leonardo hodně času v místním kostele, kde pozoroval lidi při vroucích modlitbách. Výraz jednoho mladého muže mu pak posloužil jako předloha pro jeho anděla.) A nakonec se rozhodl, že bude prvním umělcem, jenž vytvoří realistická andělská křídla.

Za tímto účelem šel na tržiště a koupil si několik ptáků. Trávil hodiny náčrty jejich křídel, toho, jak přesně jsou nasazena na jejich těle. Chtěl vyvolat dojem, že křídla přirozeně vyrůstají z andělových ramen a umožňují mu přirozený let. Jako obvykle se u toho Leonardo nezastavil. Poté, co svou práci dokončil, propadl posedlosti ptáky a hlavou se mu honila představa, že člověk by možná skutečně mohl létat, kdyby jen dokázal objevit zákonitosti ptačího letu. Takže od té chvíle každý týden několik hodin četl a studoval vše, co dokázal o ptácích sehnat. Takovým způsobem fungovala jeho mysl – jedna představa plynule přecházela do další.

Leonardo si nepochybně vybavil ten nejčernější okamžik ve svém životě – rok 1481. Papež požádal Lorenza Medicejského, aby mu doporučil nejlepší florentské umělce, kteří by vyzdobili právě dokončenou Sixtinskou kapli. Lorenzo jeho žádost splnil a poslal do Říma všechny nejlepší florentské umělce vyjma Leonarda. Nikdy se spolu dobře nesnášeli. Lorenzo byl vzdělaný člověk s oblibou v klasicích. Leonardo neuměl číst latinsky a o starověkých civilizacích toho moc nevěděl. Jeho přirozené nadání směřovalo spíš k vědě. V jádru Leonardovy zahořklosti nad tímto opovržlivým přehlížením však bylo cosi jiného – začal nenávidět umělcům vnucovanou závislost na přízni šlechty a mocných, na přežívání od zakázky k zakázce. Byl stále unavenější z Florencie a tam panující dvorní politiky.

Učinil rozhodnutí, jež mělo v jeho životě vše změnit. Usadil se v Miláně a pro získávání obživy si vymyslel novou strategii. Bude víc než jen umělcem. Začne se věnovat všem řemeslům a vědeckým oborům, jež ho zajímaly – architektuře, vojenskému inženýrství, hydraulice, anatomii, sochařství. Každému panovníkovi nebo patronovi, který ho bude chtít, bude za přiměřený plat sloužit jako všeobecný rádce a umělec. Usoudil, že jeho mysl nejlépe funguje, když má rozpracovaných několik různých projektů, což mu umožňuje vytvářet mezi nimi všechna možná spojení.

Při procházení svých vzpomínek se Leonardo nepochybně dostal i k jedné velké zakázce, kterou v této nové fázi svého života přijal – obrovské bronzové jezdecké soše na památku Francesca Sforzy, otce tehdejšího milánského vévody. Tato výzva byla příliš neodolatelná. Jednalo se o rozměry nevídané od dob starověkého Říma a vytvořit něco tak velkého z bronzu vyžadovalo technické znalosti, jež byly hádankou pro všechny umělce jeho doby. Leonardo pracoval na návrhu celé měsíce, a aby ho vyzkoušel, vytvořil hliněnou repliku sochy a vystavil ji na nejrozlehlejším milánském náměstí. Byla obrovská, měla rozměry velké budovy. Davy, které se shromáždily, aby si ji prohlédly, byly užaslé – nad její velikostí, nad impulzivním postojem koně, který se umělci podařilo zachytit, nad jeho hrozivým vzhledem. Po celé Itálii se šířily zvěsti o tomto zázraku a lidé s úzkostí očekávali její provedení v bronzu. Za tímto účelem Leonardo vynalezl zcela nový způsob odlévání. Místo aby formu na koně rozdělil na několik částí, vyrobil formu v jednom kuse (za použití neobvyklé směsi materiálů, které smíchal dohromady), aby bylo možné sochu vylít celou naráz, což mělo koni dodat mnohem přirozenější, živější vzhled.

Několik měsíců nato však vypukla válka a vévoda potřeboval každý kousek bronzu pro své dělostřelectvo. Hliněná socha byla nakonec rozebrána a kůň nebyl nikdy vyroben. Ostatní umělci se Leonardově pošetilosti posmívali – zašel tak daleko v hledání dokonalého řešení, že události se proti němu přirozeně spikly. Jednou si samotný Michelangelo dobíral Leonarda: „Ty, který jsi vyrobil model koně, kterého jsi nikdy nedokázal odlít z bronzu a vzdal jsi to ke své hanbě. A ti hloupí lidé z Milána ti důvěřovali?“ Zvykl si na podobné útoky ohledně své pomalosti v práci, ve skutečnosti ale ničeho na této zkušenosti nelitoval. Měl možnost vyzkoušet si navrhování a konstruování velkých objektů a tuto zkušenost mohl uplatnit někde jinde. O výsledný produkt se stejně příliš nezajímal. Nadšení v něm vždy vyvolávalo hledání a proces vytváření něčeho.

Při takovém rozjímání o vlastním životě Leonardo nepochybně odhalil působení určitého typu skryté síly v sobě. Jako dítě ho tato síla přitahovala do té nejdivočejší partie okolní krajiny, kde mohl pozorovat tu nejintenzivnější a nejdramatičtější rozmanitost života. Ta samá síla ho poháněla, aby tajně vzal papír z kanceláře svého otce a svůj čas věnoval kreslení. Nutila ho experimentovat, když pracoval pro Verrocchia. Odvedla ho pryč z florentského dvora a od rozpolcených osobností, jež byly mezi umělci tak rozšířené. Poháněla ho ke krajní smělosti – gigantickým sochám, pokusům o létání, pitvání stovek mrtvol kvůli studiu anatomie – to vše za účelem objevení samotné podstaty života.

Z tohoto úhlu pohledu vše v jeho životě dávalo smysl. Ve skutečnosti pro něj bylo požehnáním, že se narodil jako nemanželský, protože mu to dovolovalo rozvíjet se a kráčet životem vlastní cestou. Dokonce i papír v jeho domě jako by naznačoval jistý druh předurčenosti. Co kdyby se této síle postavil? Co kdyby po odstavení od práce na Sixtinské kapli trval na tom, že pojede s ostatními umělci do Říma, a probojoval se násilím do papežovy přízně, místo aby si hledal vlastní cestu? Byl by toho býval schopen? Co kdyby svůj život zasvětil povětšinou malování, aby si zajistil dobré výdělky? Co kdyby byl víc jako ostatní a snažil se mít své práce co nejrychleji hotové? Sice by dělal to nejlepší, co by dokázal, ale nebyl by to Leonardo da Vinci. Jeho život by postrádal smysl, který měl, a nepochybně by nebyl tak úspěšný.

Ona skrytá síla v něm stejně jako síla v kosatci, který před tolika lety kreslil, ho vedla k plnému rozkvětu jeho schopností. Věrně následoval její vedení až do samého konce a poté, co završil svou životní dráhu, byl čas zemřít. Možná se mu v tu chvíli vybavila i jeho vlastní slova před lety zapsaná do notesu: „Stejně jako dobře prožitý den přináší požehnaný spánek, i dobře využitý život přináší požehnanou smrt.“

Klíče k mistrovství

Ze všech svých možných cest si člověk vždy vybírá tu, jež mu přináší opravdové a autentické bytí. Hlas, který ho volá k tomuto autentickému bytí, je tím, co nazýváme „posláním“. Většina lidí se ale intenzivně snaží tento hlas poslání umlčet a odmítá mu naslouchat. Podaří se jim vytvořit v sobě hluk… aby rozptýlili svou pozornost a tento hlas neslyšeli. Sami sebe okrádají tím, že falešnou životní dráhou nahrazují své opravdové já.

JOSÉ ORTEGA Y GASSET

Mnozí velcí mistři v dějinách se doznali ke zkušenosti s jistým druhem síly, hlasu nebo pocitu předurčení, jež je vedly kupředu. Pro Napoleona Bonaparta to byla jeho „hvězda“, kterou vždy viděl stoupat, když udělal správný krok. Pro Sokrata to byl jeho „daemon“, hlas, který slyšel, možná od bohů, který k němu hovořil negativně – říkal mu, čemu se má vyhýbat. Goethe ho rovněž nazýval daemonem – jistým druhem ducha, přebývajícím v jeho nitru a pohánějícím ho k naplnění jeho osudu. V méně dávné době Albert Einstein hovořil o jistém vnitřním hlasu, jenž formoval směr jeho spekulací. Toto vše jsou variace na to, co Leonardo da Vinci prožíval s vlastním pocitem osudového předurčení. 

Takové pocity je možné vnímat jako čistě mystické, nevysvětlitelné, nebo jako halucinace či přeludy. Je možné je ale nahlížet i jinak – jako naprosto skutečné, praktické a pochopitelné. Je možné je vysvětlit takto:

Každý z nás se rodí jako jedinečný. Tato jedinečnost je geneticky zaznamenána v naší DNA. Jsme svého druhu jediný jev v univerzu – naše přesná genetická struktura se nikdy předtím neobjevila a nikdy se nebude opakovat. U nás všech se tato jedinečnost projevuje poprvé v dětství prostřednictvím určitých primárních sklonů. Pro Leonarda to bylo zkoumání přírodního světa kolem jeho rodné vesnice a jeho přivádění k životu na papíře vlastním způsobem. Někdo jiný může být v raném věku přitahován k vizuálním vzorcům – což často bývá náznak budoucího zájmu o matematiku. Nebo se může jednat o přitažlivost ke specifickým fyzickým pohybům nebo prostorovým uspořádáním. Jak můžeme tyto inklinace vysvětlit? Jsou to síly v nás, jež přicházejí z hlubšího místa, než mohou vědomá slova vyjádřit. Přitahují nás k určitým prožitkům a odvádějí nás od jiných. Jak nás tyto síly vodí sem a tam, ovlivňují velmi konkrétním způsobem vývoj naší mysli.

Tato prvotní jedinečnost se chce přirozeně prosadit a projevit, ale někteří ji prožívají silněji než jiní. U mistrů je to natolik silné, že to až vyvolává pocit vlastní vnější reality – síly, hlasu, osudu. Ve chvílích, kdy se věnujeme činnosti, jež je v souladu s našimi nejhlubšími sklony, můžeme letmo zažít následující pocit: Cítíme, že slova, která píšeme, nebo fyzické pohyby, které děláme, přicházejí tak rychle a snadno, jako by pramenily kdesi mimo nás. Jsme doslova „inspirováni“, což je slovo latinského původu, označující, že cosi zvenčí dýchá v nás. 

Můžeme si to připodobnit následovně: Při vašem narození je zasazeno semínko. Toto semínko je vaše jedinečnost. Chce růst, proměňovat se a rozkvést do svého plného potenciálu. Má k tomu dokonalou, rozhodnou energii. Vaším životním úkolem je dovést toto semínko do květu, prostřednictvím své práce vyjádřit vlastní jedinečnost. Máte k naplnění určitý osud. Čím silněji ho cítíte a udržujete – jako sílu, hlas nebo v jakékoli formě – tím větší máte šanci na naplnění tohoto životního úkolu a na dosažení mistrovství.

Míra, do níž jste v životě podlehli jiné síle, sociálním tlakům, jimž jste se podrobili, oslabuje tuto sílu, způsobuje, že ji necítíte, nebo dokonce zpochybňujete její existenci. Tato protichůdná síla může být velmi mocná. Chcete patřit a zapadat do nějaké skupiny. Nevědomě můžete mít pocit, že to, co vás činí odlišnými, je nepříjemné nebo bolestivé. Jako protichůdná síla často působí i vaši rodiče. Mohou se vás snažit směřovat k životní a profesní dráze, jež je lukrativní a pohodlná. Pokud tyto protichůdné síly získají na dostatečné síle, můžete úplně ztratit kontakt se svou jedinečností, s tím, kým doopravdy jste. Vaše inklinace a touhy se budou formovat podle druhých.

Tento odklon vás může zavést na velmi nebezpečnou cestu. Vyberete si nakonec kariéru, která vám ve skutečnosti nebude vyhovovat. Vaše touha a zájem se postupně vytratí a vaše práce tím bude trpět. Potěšení a naplnění budete hledat mimo svou práci. Protože budete mít stále menší zájem o svou profesi, nebudete věnovat dostatečnou pozornost změnám probíhajícím v dané oblasti – začnete zaostávat a zaplatíte za to. V okamžicích, kdy musíte dělat důležitá rozhodnutí, si nebudete vědět rady nebo budete dělat to, co jiní, protože nemáte pocit vnitřního směřování, jakéhosi radaru, který by vás vedl. Takové jsou projevy přerušeného kontaktu s vaším osudem zformovaným při vašem narození.

Podobné pohromě se musíte snažit stůj co stůj vyhnout. Proces následování vlastního životního úkolu celou cestu až k dosažení mistrovství může začít v podstatě v kterémkoli bodě vašeho života. Svou skrytou vnitřní sílu máte stále v sobě a je připravená se zapojit do vašeho života. 

Proces nalezení vašeho životního úkolu prochází třemi stadii: zaprvé se musíte spojit nebo znovu spojit se svými inklinacemi, s oním pocitem jedinečnosti. První krok vede vždy dovnitř. Prohledáváte minulost a pátráte v ní po stopách a znameních onoho vnitřního hlasu nebo síly. Odklízíte ostatní hlasy, jež by vás mohly mást – svých rodičů a vrstevníků. Hledáte nějaký skrytý vzorec, jádro své povahy, které musíte pochopit co nejdůkladněji.

Zadruhé poté, co jste navázali toto spojení, se musíte podívat na svou profesní dráhu, které se už věnujete, nebo se na ni právě vydáváte. Volba této dráhy nebo její přesměrování je zásadně důležitý krok. Na pomoc s tímto stadiem budete muset rozšířit své pojetí práce jako takové. Velmi často ve svém životě máme jednoznačnou dělicí čáru – tady je práce a tady je život mimo práci, kde nacházíme skutečné potěšení a naplnění. Práce často bývá vnímána jako prostředek k vydělávání peněz, abychom si mohli užívat svůj druhý život. I v případě, že nám naše profesní dráha přináší jisté uspokojení, máme stále tendenci svůj život takto rozčleňovat. Je to skličující přístup, protože svým zaměstnáním přeci jen trávíme podstatnou část svého bdělého života. Pokud tento čas prožíváme jako cosi, čím si musíme projít na cestě ke skutečnému potěšení, pak hodiny našeho vzácného života strávené v práci představují tragické plýtvání krátkým časem, který máme pro svůj život k dispozici.

Svou práci byste měli spíš vnímat jako cosi inspirativnějšího, jako součást svého poslání. Anglické slovo pro poslání, vocation, pochází z latiny a znamená zvát nebo být zván. Jeho používání v souvislosti s prací spadá do doby raného křesťanství – někteří lidé byli zváni k životu v církvi. Bylo to jejich poslání. Mohli ho poznat tak, že doslova zaslechli hlas Boží, který je zvolil pro toto povolání. Časem toto slovo získalo světský význam a začalo být spojováno s jakoukoli prací nebo studiem, jež člověk cítil jako přiměřené svým zájmům, zejména ruční řemesla. Je ale na čase, abychom se vrátili k původnímu významu tohoto slova, protože má mnohem blíž k pojmům životního úkolu a mistrovství.

Hlas, který vás v tomto případě volá, nemusí nutně pocházet od Boha, ale může vycházet hluboko z vašeho nitra. Vyzařuje z vaší individuality, z vaší jedinečnosti. Říká vám, které aktivity jsou vhodné pro vaše založení. A v určitém bodě vás povolá k jisté formě práce nebo kariéry. Vaše práce je pak hluboce spojena s tím, kým jste, není pouhou samostatnou přihrádkou ve vašem životě. Díky tomu získáváte pocit poslání.

A nakonec musíte vnímat svou kariéru neboli osudovou dráhu víc jako cestu se zákruty a zvraty než jako přímou linii. Začínáte tím, že si vybíráte oblast nebo pozici, jež zhruba vyhovuje vašim inklinacím. Tato úvodní pozice vám poskytuje manévrovací prostor a důležité znalosti a dovednosti. Neměli byste začínat s něčím příliš vznešeným či velkolepým, příliš ambiciózním – potřebujete si zajistit obživu a vybudovat si určitou pozici a sebejistotu. Jakmile po této cestě kráčíte, začnete si všímat určitých vedlejších cest, které vás přitahují, zatímco jiné aspekty této oblasti vás nechávají chladnými. Přizpůsobujete se, můžete se přesunout i do některé související oblasti a dál se učit, ale neustále si rozšiřujete svou vědomostní základnu. Stejně jako Leonardo berete to, co tvoříte pro druhé, a děláte z toho vlastní dílo.

Nakonec narazíte na určitou oblast, specifické místo nebo příležitost, jež vám bude dokonale vyhovovat. Až toto své místo najdete, poznáte to, protože ve vás probudí onen dětský pocit úžasu a nadšení. Budete mít pocit, že to je to pravé. Jakmile ho najdete, vše zapadne na své místo. Budete se učit rychleji a hlouběji. Úroveň vašich znalostí a dovedností dosáhne bodu, kdy v rámci skupiny, v níž pracujete, budete moci získat nezávislost, skupinu opustit a postavit se na vlastní nohy. Ve světě, kde toho tolik nemůžeme mít pod kontrolou, vám to přinese nejvyšší formu síly. Budete rozhodovat o okolnostech svého života. Coby samostatný mistr už nebudete cílem rozmarů tyranských nadřízených nebo intrikánských kolegů.

Tento důraz na vaši jedinečnost a na váš životní úkol se může jevit jako poetická metafora bez jakéhokoli významu pro praktický život, ve skutečnosti je ale neobyčejně relevantní pro dobu, v níž žijeme. Vstupujeme do světa, kde se můžeme stále méně a méně spoléhat na stát, společnosti, rodinu či přátele, že nám pomohou a budou nás chránit. Je to globalizované a nelítostně konkurenční prostředí. Musíme se naučit sami se rozvíjet. Současně je to svět překypující zásadními problémy a příležitostmi, které dokáží nejlépe řešit a využívat podnikatelé – jedinci nebo malé skupiny – nezávisle uvažující, rychle se přizpůsobující a disponující jedinečnými náhledy. Vaše individualizované, kreativní dovednosti budou vysoce ceněné.

Podívejte se na to takto: V moderním světě nejvíc ze všeho postrádáme pocit vyššího či širšího smyslu vlastního života. V minulosti nám tento pocit často zprostředkovávala církev. Většina z nás ale v současnosti žije v sekularizovaném světě. My, lidská zvířata, jsme jedineční – musíme si vybudovat svůj vlastní svět. Nereagujeme na okolnosti pouze na základě nějaké biologické danosti. Ale bez pocitu smysluplného směřování máme tendenci tápat. Nevíme, jak si rozdělit a vyplnit svůj čas. Zdá se, že naše životy nemají žádný přesně vymezený účel. Možná si této prázdnoty ani nejsme vědomi, přesto nás ale zamořuje ve všech možných ohledech.

Vědomí, že máme v životě určité poslání, nám tím nejspolehlivějším způsobem zajišťuje pocit smysluplnosti a nasměrování. Pro každého z nás to znamená pečlivé hledání a usilování. Toto hledání by nemělo být vnímáno jako sobecké nebo nespolečenské. Ve skutečnosti je spojené s čímsi mnohem rozsáhlejším, než jsou naše individuální životy. Naše evoluce coby druhu je závislá na vytváření obrovské rozmanitosti dovedností a způsobů myšlení. Daří se nám díky společné aktivitě lidí dávajících k dispozici celku jejich individuální talenty. Bez takové rozmanitosti kultura zaniká. 

Vaše jedinečnost při narození je znamením této nezbytné rozmanitosti. Měrou, jakou ji kultivujete a projevujete, naplňujete jistou životně důležitou roli. Naše doba sice možná klade důraz na rovnost, nesmíme ji ale zaměňovat se snahou být všichni stejní. Rovnost ve skutečnosti znamená, že všichni lidé mají stejnou možnost projevovat své odlišnosti, že mohou rozkvétat jako tisíce květů. Vaše poslání je víc než jen práce, kterou vykonáváte. Je těsně spojené s nejhlubší částí vaší bytosti a je projevem obrovské rozmanitosti v přírodě a v rámci lidské kultury. V tomto smyslu musíte chápat své poslání jako neobyčejně poetické a inspirativní.

Před zhruba 2 600 lety ve starověkém Řecku básník Pindaros napsal: „Staňte se tím, kým jste, tak, že zjistíte, kdo jste.“ Měl tím na mysli, že se rodíte s určitým přednastavením a se sklony, jež vás vymezují coby jeden dílek skládanky osudu. To jste vy do samé své podstaty. Někteří lidé se nikdy nestanou tím, kým skutečně jsou. Přestanou věřit sami v sebe, přizpůsobí se názorům druhých a skončí tak, že budou nosit masku skrývající jejich pravou přirozenost. Pokud si dovolíte zjistit, kým skutečně jste, a budete věnovat pozornost onomu hlasu a síle v sobě, můžete se stát tím, kým jste osudem předurčeni být – individualitou, mistrem.

Strategie pro odhalení vašeho životního úkolu

Trápení, jež vás tíží, nespočívá ve vaší profesi, ale ve vás samotných! Každému, kdo si své řemeslo, umění, vlastně jakoukoli formu života vybere, aniž by ho k tomu dovedlo jeho vnitřní volání, bude jeho situace připadat nesnesitelná. Každý, kdo se narodí s nějakým talentem nebo pro nějaký talent, v něm bude nepochybně nacházet největší zalíbení ze všech činností! Všechno na této zemi má své obtížné stránky! Jen určitá vnitřní hnací síla – potěšení, láska – nám může pomoci překonat překážky, připravit nám cestu a vyzvednout nás z omezeného kruhu, v němž si ostatní prošlapávají své ztrápené, skličující existence!

JOHANN WOLFGANG VON GOETHE

Mohlo by se zdát, že spojení se s něčím tak osobním, jako jsou vaše individuální inklinace a váš životní úkol, bude poměrně jednoduché a přirozené, jakmile pochopíte jejich důležitost. Ve skutečnosti je tomu ale právě naopak. Vyžaduje poměrně dost plánování a strategizování, aby to člověk udělal správně, protože se na cestě setká s celou řadou překážek. Následujících pět strategií názorně doložených příběhy mistrů má za úkol vypořádat se v průběhu času s hlavními překážkami na cestě – s názory druhých, jež vás ovlivňují, s bojem o omezené zdroje, s volbou špatných cest, s uvíznutím v minulosti a se ztrátou směřování. Věnujte pozornost všem z nich, protože s každou z nich se téměř nevyhnutelně v nějaké podobě setkáte.

1. Vraťte se ke svému počátku: Strategie prvotní inklinace

Mistrům se jejich inklinace často představuje pozoruhodně jasně už v dětství. Někdy přichází v podobě nějakého jednoduchého objektu, jenž spouští hlubokou reakci. Když bylo Albertu Einsteinovi (1879–1955) pět let, dostal od otce kompas. Chlapce okamžitě uchvátila jeho střelka, která měnila směr, když kompasem pohyboval. Myšlenka, že existuje nějaká magnetická síla, pro jeho oči neviditelná, která tuto střelku ovládá, ho zasáhla do hloubi duše. Co když na světě existují i další síly, stejně neviditelné a stejně mocné, které ještě nebyly objeveny nebo pochopeny? Po celý zbytek života se jeho zájmy a úvahy točily kolem této jednoduché otázky o skrytých silách a sférách a on se ve vzpomínkách často vracel k onomu kompasu, jenž jeho prvotní fascinaci zažehnul.

Když byly Marii Curieové (1867–1934), budoucí objevitelce radia, čtyři roky, zatoulala se do otcovy pracovny a zůstala fascinovaná stát před skleněnou vitrínou, v níž byly uloženy všechny možné laboratorní pomůcky pro chemické a fyzikální pokusy. Vracela se do té místnosti stále znovu a znovu, upřeně si prohlížela nástroje a představovala si všechny možné experimenty, které by s těmi trubičkami, hadičkami a měřicími přístroji mohla provádět. O mnoho let později, když poprvé vstoupila do skutečné laboratoře a sama uskutečnila nějaké pokusy, se okamžitě znovu spojila se svou dětskou posedlostí. Věděla, že nalezla své poslání.

Když bylo budoucímu režisérovi Ingmaru Bergmanovi (1918–2007) devět let, dali rodiče jeho bratrovi k Vánocům promítací přístroj – zařízení s pásy filmu, které promítalo jednoduché scény. Moc chtěl ten přístroj mít. Vyměnil ho za své hračky, a jakmile byl jeho, spěchal do velké komory a sledoval poblikávající obrázky promítané na zeď. Jako by do jeho života vstoupilo cosi magického pokaždé, když ho zapnul. Vytváření tohoto magična se stalo jeho celoživotní posedlostí.

Někdy se inklinace objasňuje prostřednictvím určité aktivity, jež s sebou nese pocit zvýšené síly. Jako dítě prožívala Martha Grahamová (1894–1991) silnou frustraci ze své neschopnosti donutit druhé, aby jí skutečně rozuměli. Slova se zdála nedostačující. Pak jednoho dne poprvé viděla taneční představení. Hlavní tanečník vyjadřoval určité emoce prostřednictvím pohybu. Bylo to niterné, instinktivní, beze slov. Brzy nato začala chodit na hodiny tance a okamžitě pochopila své poslání. Pouze při tanci se dokázala cítit živá a expresivní. Roky poté vynalezla zcela novou taneční formu, a vyvolala tak revoluci v tomto uměleckém oboru.

Někdy to není žádný objekt ani činnost, co podnítí hluboké spojení, ale cosi ve společnosti. Současný antropolog-lingvista Daniel Everett (narozen 1951) vyrostl na kalifornsko-mexické hranici v jednom kovbojském městě. Od velmi raného věku ho přitahovala mexická kultura, která ho obklopovala. Všechno na ní ho fascinovalo – zvuk slov, která slýchal od imigrantských dělníků, jídlo, chování a způsoby tak odlišné od jeho anglosaského světa. Ponořil se do jejich jazyka a kultury, co nejvíc mohl. Jeho zvídavost se proměnila v celoživotní zájem o „ty druhé“ – o rozmanitost kultur na planetě a co to znamená pro naši evoluci.

● ● ●