SÍLA LÍTOSTI

Daniel H. Pink

SÍLA LÍTOSTI
Jak nás ohlížení zpět posouvá kupředu
Daniel H. Pink

THE POWER OF REGRET
Copyright © 2022 by Daniel H. Pink
All rights reserved including the right of reproduction
in whole or in part in any form.

This edition published by arrangement with Riverhead Books,
an imprint of Penguin Publishing Group,
a division of Penguin Random House LLC.

Překlad: Anna Petráková
Sazba e-knihy: Slávka Kršková
Obálka dle originálu: Tereza Švarcová
Odpovědná redaktorka: Iva Chvojková Růžičková

Vydalo nakladatelství Audiolibrix
Makovského 1334/26, 163 00 Praha 6
v roce 2023 jako svou 32. publikaci
První vydání

Připomínky: audiolibrix.cz/pripominky
Detail titulu: audiolibrix.cz/sila-litosti
Objednávky knih: audiolibrix.cz/objednavky
Při diskusi o knize použijte hashtag #silalitosti
Kniha je dostupná také jako audiokniha na audiolibrix.cz/sila-litosti

České vydání © Audiolibrix s.r.o. 2023

Všechna práva vyhrazena

audiolibrix.cz/nakladatelstvi
Žádná část této publikace nesmí být kopírována a rozmnožována za účelem rozšiřování v jakékoli formě či jakýmkoli způsobem bez písemného souhlasu vydavatele.

ISBN 978-80-88407-87-4 (paperback)
ISBN 978-80-88407-88-1 (epub)
ISBN 978-80-88407-89-8 (pdf)

Další knihy Daniela H. Pinka

Free Agent Nation

A Whole New Mind (Úplně nová mysl)

The Adventures of Johnny Bunko

Drive (Pohon)

To Sell Is Human (Prodávat je lidské)

When (Kdy)

„Ačkoli bychom rádi žili bez lítosti
a občas hrdě trváme na tom,
že ničeho nelitujeme, není to ve skutečnosti možné,
i kdyby už jen proto, že jsme smrtelní.“

James Baldwin, 1967

ČÁST PRVNÍ

VRACÍME DO SVÉHO ŽIVOTA LITOVÁNÍ

1. Jak dokáže nesmyslné nelitování ztížit život

Dne 24. října 1960 dorazil skladatel jménem Charles Dumont do luxusního pařížského bytu Edith Piaf se strachem v srdci a novými písněmi v kufříku. V té době byla Edith Piaf pravděpodobně nejslavnější bavičkou v celé Francii a jednou z nejznámějších zpěvaček na světě. Zároveň byla ale poměrně slabá. Bylo jí sice teprve čtyřicet čtyři let, na jejím těle se jí ale zásadním způsobem podepsaly závislosti, nehody a náročný životní styl. Nevážila ani čtyřicet čtyři kilo… O tři měsíce dříve upadla navíc vlivem poškození jater do kómatu.

Navzdory křehoučkému vzezření byla ovšem známá notorickými vrtochy a výbušnou povahou. Dumonta i jeho kolegu, textaře Michela Vaucairea, který ji přišel navštívit s ním, považovala za druhořadé muzikanty. Její asistentka se ještě ten den pokusila setkání zrušit, Piaf se s oběma pány zprvu odmítla setkat, a donutila je tak dlouze a znepokojeně čekat ve svém obývacím pokoji. Těsně předtím, než si šla lehnout, se ale náhle objevila, zavinutá do modrého županu a v obměkčené náladě.

Oznámila jim, že je ochotna poslechnout si jednu skladbu, víc ne.

Dumont usedl k Edithinu klavíru. Celý nervózní a zpocený začal hrát svou skladbu a doprovázet ji jemně Vaucarovým textem.¹

Non, rien de rien.

Non, je ne regrette rien.

Ne, ničeho.

Ne, nelituji vůbec ničeho.

Piaf Dumonta požádala, aby jí skladbu zahrál ještě jednou, a nahlas u toho přemítala, zda ji skutečně složil on. Svolala do místnosti přátele, kteří u ní byli zrovna na návštěvě, aby si píseň přišli poslechnout. Potom zavolala i sloužící.

Uplynuly celé hodiny. Dumont skladbu hrál stále dokola. Podle jednoho zdroje ji přehrál více než dvacetkrát. Piaf zatelefonovala řediteli luxusní pařížské koncertní síně L’Olympia, který si píseň přijel poslechnout těsně před svítáním.

Non, rien de rien.

Non, je ne regrette rien.

C’est payé, balayé, oublié.

Je me fous du passé.

Ne, ničeho.

Ne, nelituji vůbec ničeho.

Vše je splaceno, smeteno, zapomenuto.

Na minulosti mi pranic nezáleží.

O dva týdny později zazpívala Piaf tuto dvě minuty a devatenáct sekund dlouhou píseň v televizi. V prosinci s ní vystoupila formou strhujícího finále koncertu, který dopomohl k záchraně L’Olympie před finančním krachem, a vysloužila si dvaadvacet děkovaček. Koncem následujícího roku již fanoušci koupili přes milion kopií její nahrávky skladby „Je ne regrette rien“ a ze zpěvačky se stala ikona.

O tři roky později Piaf zemřela.

● ● ●

Jednoho chladného nedělního rána v únoru 2016 se ve svém bytě ve městě Calgary na západě Kanady probudila Amber Chase. Její tehdejší přítel (dnes již manžel) byl zrovna pryč, tak si předchozího večera vyrazila s kamarádkami a pár jich u ní přespalo. Kamarádky si povídaly a pily mimózu, když z Amber pod vlivem kombinace nudy a inspirace vypadlo: „Pojďte se nechat tetovat!“ A tak skočily do auta a vyrazily do studia Jokers Tattoo & Body Piercing na Highway 1, kde místní tatér vytetoval Amber dvě slova.

Amber si ten den nechala vytetovat prakticky totéž, pro co se o pět let dřív a 3 862 kilometrů dál rozhodla i Mirella Battista. Mirella vyrostla v Brazílii, a když jí bylo něco málo přes dvacet, přestěhovala se za studii do Philadelphie. Adoptivní město si moc užívala. Ještě na škole si našla práci v místní účetní firmě a našla si spoustu přátel. Dokonce i navázala dlouhodobý vztah s jedním místním chlapcem. Vypadalo to dokonce, že se ti dva brzy vezmou, ale po pěti letech vztahu se rozešli. Devět let poté, co přijela do Ameriky najít něco, čemu říkala „resetovací tlačítko“, se tedy stěhovala zpátky do Brazílie. O pár týdnů dřív si ale kousek za pravé ucho nechala vytetovat dvě slůvka.

Mirella navíc netušila, že její bratr Germanno Teles si o rok dřív nechal vytetovat prakticky to samé. Germannovi již v dětství učarovaly motorky. Jeho rodiče byli oba lékaři, velmi dbalí bezpečnosti, a proto jeho vášeň příliš nesdíleli ani nepodporovali. On si ale o motorkách zjistil, co jen šlo, šetřil centavos a časem si pořídil Suzuki. Kterou miloval. Jednou odpoledne na ní jel po dálnici poblíž rodného města Fortaleza, někdo ho ze strany srazil, Germanno si poranil levou nohu, a značně si tak omezil motoristickou budoucnost. Krátce nato si nechal těsně pod koleno poraněné nohy vytetovat motorku. A vedle ní dvě slova napsaná do oblouku podél utržené jizvy.

Germannovo tetování je skoro stejné jako to, které si v portugalském Lisabonu v roce 2013 pořídil Bruno Santos. Bruno je výkonným pracovníkem v oblasti lidských zdrojů, který se nezná s Amber, Mirellou ani Germannem. Jednou ho to ale v práci tak naštvalo, že když odpoledne odešel z kanceláře, vyrazil rovnou do nejbližšího tetovacího salónu. Ten později opustil s krátkou, šestislabičnou větou na pravém předloktí.

Tito čtyři lidé žijí na třech různých kontinentech, ale všichni mají vytetovaná tatáž dvě slova: NIČEHO NELITUJ.

Lákavá, ale nebezpečná poučka

Některé doktríny nás ovlivňují tiše a nenápadně, jako jakási existenciální podkresová hudba na pozadí. Z jiných se stanou úplné hymny způsobu žití. A málokteré krédo řve hlasitěji než přesvědčení o tom, že litovat je bláznivé, že se jím akorát okrádáme o drahocenný čas a sabotujeme vlastní pohodu. Tohle poselství na nás útočí ze všech kulturních koutů. Zapomeňte na minulost, chopte se budoucnosti! Vyhněte se hořkému, vychutnávejte si sladké! Příjemný život směřuje jen a pouze kupředu, a to s neochvějnou pozitivitou. Litování dokáže obojí narušit. Hledíme při něm zpět do minulosti, a to je nepříjemné. Je jako jakýsi toxin v krevním řečišti štěstí.

Není proto divu, že slavná píseň Edith Piaf zůstává po celém světě normou a zároveň prubířským kamenem ostatních hudebníků. Umělci, kteří složili skladby nazvané „No Regrets“, tedy „Ničeho nelituj“, nalezneme napříč hudebním spektrem od jazzové legendy Elly Fitzgerald přes britskou pop star Robbieho Williamse, kajunskou kapelu Steve Riley & The Mamou Playboys, amerického bluesmana Toma Rushe a členku Country síně slávy Emmylou Harris, až po rappera Eminema. Filozofii nelitování podpořily i značky luxusních vozů a čokoládových tyčinek nebo pojišťovací společnosti, které Piafino „Je ne regrette rien“ použily v televizních reklamách.²

A jak by se člověk mohl ještě více zavázat určitému hodnotovému systému, než když ho začne jednou provždy nosit na „rukávu“, jako Bruno Santos, který si toto etické přesvědčení nechal malými černými písmeny vštípit mezi loket a zápěstí pravé paže?

Pokud vás nepřesvědčí tisíce inkoustem označených částí těla, poslechněte si dva giganty americké kultury, kteří se sice liší genderem, náboženstvím i politickým přesvědčením, ale v tomto bodě víry se plně shodují. Průkopník pozitivního myšlení a reverend, doktor Norman Vincent Peale, který spoluutvářel křesťanství 20. století a byl mentorem Richarda Nixona nebo Donalda Trumpa, kázal, abychom „litování neponechávali žádný prostor“. „Nikdy neplýtvejte časem na… litování,“ radila zase soudkyně Ruth Bader Ginsburg, druhá žena, která kdy působila u Nejvyššího soudu Spojených států, praktikovala judaismus a mezi americkými liberály si vysloužila status postarší bohyně.³

Nebo uvěřte celebritám, máte-li je v oblibě. „Já na litování nevěřím,“ říká Angelina Jolie. „Já na litování nevěřím,“ říká Bob Dylan. „Já na litování nevěřím,“ říká i John Travolta. A také transgender hvězda Laverne Cox. A také motivační mistr, jenž se běžně prochází po žhavých uhlících, Tony Robbins. Mezi házením hlavou to prohlašuje i kytarista Guns N‘ Roses Slash.⁴ Vsadil bych se, že stejného názoru bude i zhruba polovina motivační literatury ve vašem nejbližším knihkupectví. Americká Knihovna Kongresu má ve své sbírce knih s titulem obsahujícím v nějaké formě „nelitování“ přes padesát.⁵

Filozofie nelitování se propsala do písní, otiskla do kůží, prostoupila myšlenky mnoha učenců a je natolik evidentně pravdivá, že bývá mnohem častěji prosazována než rozporována. Proč bychom si měli do života zvát bolest, když se jí můžeme vyhýbat? Co bychom přivolávali dešťové mraky, když se můžeme vyhřívat ve slunečních paprscích pozitivity? Proč litovat toho, co jsme udělali včera, když můžeme snít o nekonečných možnostech zítřka?

Tento úhel pohledu na svět dává intuitivně smysl. Působí správně. Zdá se být zcela přesvědčivý. Má ale jeden takový ne zcela nepodstatný háček.

Je úplně chybný.

Tábor odpůrců litování prosazuje něco, co není návodem na správný způsob života. Prosazuje něco, co je (a odpusťte mi ten slovník, ale následující termín je velmi pečlivě zvolen) naprostá kravina.

Litovat není nebezpečné, ani nenormální, a není to ani odbočka z poklidné, šťastné cesty životem. Jde o zdravou, obecně platnou a neoddělitelnou součást lidskosti. Litování je navíc velmi cenné. Leccos vysvětluje. Ukazuje nám cestu. Když s ním budeme nakládat správně, nemusí nás stahovat dolů, bude nás naopak povznášet.

A není to nějaký nepolapitelný bdělý sen nebo sentimentální touha spíchnutá jen proto, abychom se v tomhle drsném a bezcitném světě cítili příjemně a opečovaně. Jde o fenomén, který se vědcům podařilo potvrdit formou výzkumu, který započal před více než půl stoletím.

Tato kniha je o litování – o tom pocitu, který nám dokáže zhoupnout žaludek a našeptává nám, že by přítomnost byla lepší a budoucnost zářnější, kdybychom si jen tenkrát nevybrali tak špatně, nerozhodli se tak chybně, nebo nejednali tak hloupě. V následujících třinácti kapitolách se vám litování pokusím ukázat v novém a přesnějším světle a také se vás pokusím naučit využívat jeho mocnou schopnost měnit svět k lepšímu.

● ● ●

Neměli bychom pochybovat o tom, že lidé, kteří tvrdí, že ničeho nelitují, to myslí upřímně. Měli bychom je naopak brát jako herce, kteří hrají určitou roli a hrají ji tak často a tak urputně, že již začínají věřit tomu, že je to skutečnost. Tento psychologický sebeklam je velmi rozšířený. Občas může být dokonce i zdravý. Častěji ale toto hraní lidem zabraňuje pustit se do náročné práce, jejímž výsledkem by byla skutečná spokojenost.

Vezměte si například zmiňovanou úžasnou zpěvačku Edith Piaf. Ta tvrdila (skutečně prohlašovala), že vůbec ničeho nelituje. Stačí se ale zběžně podívat na těch sedmačtyřicet let, které strávila na světě, a objevíme život plný tragédií a nesnází. V sedmnácti porodila dítě, které nechala v péči někoho jiného, a zemřelo v nedožitých třech letech. Copak jeho smrti skutečně ani trochu nezalitovala? Část dospělosti strávila závislá na alkoholu a později na morfinu. Skutečně nelitovala toho, že propadla závislostem, které brzdily její nadání? Vedla, mírně řečeno, bouřlivý soukromý život, prožila katastrofické manželství, smrt milence a druhé manželství zatížené obrovskými dluhy. Vážně nelitovala alespoň některých svých milostných rozhodnutí? Je náročné představit si, že si Piaf na smrtelné posteli svá životní rozhodnutí pochvalovala, zvlášť když ji řada z nich na tu postel položila o několik desítek let předčasně.

Nebo si vezměme ten náš početný kmen potetovaných. Stačí s nimi na to téma prohodit pár vět a rychle zjistíte, že vnější vyjádření „ničeho nelituj“ (neboli role, kterou hrají) se od skutečného vnitřního pocitu zásadně liší. Mirella Battista například věnovala několik let budování vážného vztahu. Když se rozpadl, bylo jí hrozně. Kdyby dostala příležitost prožít ty roky znovu, rozhodovala by se pravděpodobně jinak. Takové to je, když člověk lituje. Zároveň ale uznala, že se nerozhodovala optimálně a poučila se. „Všechna moje rozhodnutí mě přivedla tam, kde jsem, a učinila ze mě toho, kým jsem,“ řekla mi. A to je ta světlá stránka lítosti. Je to jiné, než kdyby Mirella lítost ze svého života úplně vymazala. (Taky to slovo má navždy vpité pod kůži.) Ani ji nemusela nutně minimalizovat. Ona ji místo toho optimalizovala.

Když jsem jednoho večera hovořil přes Zoom s Amber Chase, bylo jí tenkrát třicet pět let. „Člověk může v životě tolikrát špatně odbočit,“ prohlásila. Jí se to například přihodilo prvním sňatkem. V pětadvaceti se provdala za muže, u kterého se ukázalo, že „měl spoustu problémů“. Jejich společný život byl často dost nešťastný, místy až bouřlivý. Jednoho dne její manžel bez sebemenšího varování zmizel. „Nastoupil do letadla a odletěl… a já několik týdnů netušila, kde je.“ Když se potom konečně ozval, řekl jí do telefonu: „Už tě nemiluju a domů se už nevrátím.“ A tak bylo vmžiku po manželství. Kdyby to měla celé prožít ještě jednou, vzala by si ho znovu? To rozhodně ne. Přesto ji toto nešťastné rozhodnutí popostrčilo na cestu ke šťastnému manželství, ve kterém žije dnes.

Ambeřino tetování si dokonce utahuje z chatrných základů filozofie, kterou tvrdí, že podporuje. Nestojí na něm totiž „Ničeho nelituj“. V kůži má vepsáno „Ničeho nelytuj“ s tím, že ve druhém slově má pravopisnou chybu schválně. Rozhodla se tak z lásky k filmu Millerovi na tripu, jinak ničím výjimečné komedii z roku 2013, kde Jason Sudeikis hraje Davida Clarka, drobného dealera marihuany, který je donucen sehnat si falešnou rodinu (manželku a dvě děti), aby odpracoval dluh vůči jinému velkému dealerovi. V jedné scéně se pak David setkává se Scottiem P., obyčejným mladíkem, který přijel na motorce vyzvednout Davidovu „dceru“ na rande.

Scottie P. na sobě má vytahané bílé tílko, a je mu tak vidět několik tetování, včetně nápisu hranatými písmeny podél klíční kosti: Ničeho nelytuj. David ho usadí na krátkou řeč, jejímž tématem jsou zpočátku Scottieho tetování a vede k následujícímu dialogu:

DAVID (mluví o tetování „Ničeho nelytuj“)

A co tohle?

SCOTTIE P.

Jo, tohle? To je moje motto. Ničeho nelituj.

DAVID (se skeptickým výrazem)

Tak to je něco. Ničeho nelituješ, jo?

SCOTTIE P.

Ne…

DAVID

Jako… že ani jedinýho písmenka?

SCOTTIE P.

Ne, fakt mě nic nenapadá.

Kdyby Scottieho P. přece jen někdy přepadly pochyby ohledně slov, která se mu táhnou kolem krku, nebyl by jediný. Zhruba jeden z pěti tetovaných lidí (pravděpodobně včetně těch, kteří si nechali vytetovat „Ničeho nelituj“) toho rozhodnutí začne časem litovat, a proto byznys odstraňování tetování dosahuje každoročně jen ve Spojených státech obratu 100 milionů dolarů.⁶ Nicméně Amber svého tetování nelituje. Možná proto, že ho většina lidí nevidí. Rozhodla se totiž té chladné neděle roku 2016 v Calgary umístit si tetování na pozadí.

Pozitivní moc negativních emocí

Začátkem 50. let 20. století napadl jednoho studenta ekonomie na Chicagské univerzitě, Harryho Markowitze, tak jednoduchý nápad, že dnes působí úplně prostě. Tenkrát byl ovšem tak průlomový, že mu vynesl Nobelovu cenu.⁷ Markowitzův převratný nápad vešel ve známost pod názvem „moderní teorie portfolia“. Pokud si mohu dovolit v zájmu pokračování vyprávění příběhu celou věc velmi zjednodušit, podařilo se mu vyřešit matematický problém, který je základem rčení „Nevsázej všechno na jednu kartu“.

Před Markowitzem věřila řada investorů tomu, že nejlepší cestou k bohatství je investovat do jedné, dvou akcií s nejvyšším potenciálem. Fungovalo to přece jen tak, že několik málo akcií často generovalo obrovitou návratnost. Pro to, aby člověk vydělal pořádné jmění, stačilo zvolit ty správné, vítězné cenné papíry. Vlivem této strategie se mnozí často úplně přehmátli. Ale tak už to zkrátka ve světě investic chodilo. Byl to risk. Markowitz dokázal, že investoři nemusí sázet na tuto strategii a mohou místo toho snížit své riziko, a přesto generovat solidní zisky, a to formou diverzifikace. Investovat tedy do celého balíčku cenných papírů, ne jen do jediného. Rozprostřít sázky napříč celou řadou průmyslových odvětví. Investoři sice neutrží všude balík, ale časem vydělají o hodně víc peněz za mnohem menšího rizika. Pokud máte uložené nějaké peníze v indexových fondech nebo burzovně obchodovaných fondech, máte je tam díky moderní teorii portfolia.

Markowitzův poznatek je nesmírně zásadní, přesto ale často zapomínáme aplikovat jeho logiku i do ostatních oblastí života. Lidé totiž například disponují čímsi, co by se v podstatě dalo přirovnat k portfoliu emocí. Některé jsou pozitivní, jako například láska, hrdost nebo úžas, jiné negativní, například smutek, frustrace či hanba. Obecně máme tendenci jednu z těchto kategorií přeceňovat a druhou podceňovat. Dbalí rad druhých a vlastní intuice si emocionální portfolia přecpáváme pozitivními emocemi a negativní rozprodáváme. Tento přístup k emocím, tedy zbavovat se negativních a hromadit pozitivní, je zrovna tak pomýlený jako přístup k investování, který tu vládl před příchodem moderní teorie portfolia.

Pozitivní emoce jsou samozřejmě velmi důležité, bez nich bychom byli ztracení. Je třeba dívat se na světlejší stránky věcí, držet si veselé myšlenky, hledat světýlko ve tmě. Optimismus bývá spojován s lepším fyzickým zdravím a emoce jako radost, vděčnost nebo víra zásadně podporují duševní pohodu.⁸ V portfoliu potřebujeme mít spoustu pozitivních emocí. Měly by ty negativní početně převyšovat.⁹ Přesto však nadbytek pozitivity vnáší do emočních investic jisté hrozby. Taková nerovnováha totiž může bránit ponaučení, stát v cestě růstu a omezovat náš potenciál.

Negativní emoce jsou totiž taky důležité. Pomáhají nám přežít. Strach nás žene ven z hořící budovy a nutí nás chodit opatrně tak, abychom nešlápli na hada. Nechuť nás chrání před jedy a dokáže nás přimět vyhnout se špatnému chování. Vztek nás upozorňuje na hrozby a provokaci druhých a bystří nám smysl pro dobro a zlo. Přebytek negativních emocí je samozřejmě vysilující, ale jejich nedostatek je také ničivý.¹⁰ Partner nás znovu a znovu využije, ten had se nám zahryzne do nohy. Vy, já ani žádný z našich vzpřímených, po dvou končetinách se pohybujících bratrů a sester s velkými mozky bychom tu dnes nebyli, kdyby nám chyběla schopnost se tu a tam, ovšem systematicky, cítit špatně.

A když si vedle sebe vyrovnáme veškeré negativní emoce, co jich jen je – smutek postavíme vedle pohrdání, usazeného bok po boku vině – jedna nám vyjde jako nejmocnější a maximálně všudypřítomná.

Lítost.

Cílem této knihy je vrátit do našich životů litování jakožto nezbytnou emoci a ukázat si, jak využívat jeho širokou škálu mocných vlastností k tomu, abychom se lépe rozhodovali, lépe se nám dařilo v práci či ve škole a vnesli jsme si do života vyšší smysl.

Začínám projektem navrácení. V první části, která obsahuje krom této kapitoly ještě další tři, čtenáři ukazuji, proč na litování záleží. Většina této analýzy čerpá z dlouhé řady vědeckých poznatků nashromážděných za posledních několik desetiletí. Ekonomové a teoretici her začali toto téma studovat ve stínu Studené války na počátku 50. let 20. století, kdy bylo nejpolitováníhodnějším činem zpustošení planety atomovou bombou. Netrvalo dlouho a několik psychologů-odpadlíků, včetně dnes již legendárního Daniela Kahnemana nebo Amose Tverského, seznalo, že litování poskytuje kromě vhledu do zásadních vyjednávání i vhled do samotné lidské mysli. V 90. letech již byla tato oblast zkoumání ještě mnohem širší a početná skupina společenských, vývojových a kognitivních psychologů začala zkoumat vnitřní systémy fungování lítosti.

Zmíněných sedmdesát let výzkumu lze ve výsledku shrnout do dvou jednoduchých, ale zároveň naléhavých závěrů:

Litovat je lidské.

Díky litování rosteme.

Až si pustíme lítost zpět do života, prozradíme si, co všechno taková lítost obsahuje a znamená. Část druhá, Objevujeme litování, se z velké části opírá o dva mé vlastní rozsáhlé výzkumné projekty. V roce 2020 jsme pracovali s menším týmem odborníků na průzkumu a navrhli jsme a následně zrealizovali největší kvantitativní analýzu přístupu Američanů k litování v historii pod názvem American Regret Project (Průzkum litování v Americe). Prozkoumali jsme názory a do jednotlivých kategorií rozdělili výčitky 4 489 osob, které tvořily reprezentativní vzorek americké populace.¹¹ Zároveň jsme spustili webovou stránku World Regret Survey (Celosvětového průzkumu litování) www.worldregretsurvey.com, na které se již povedlo nashromáždit přes 16 000 situací, kterých litují lidé ze 105 zemí světa. Texty těchto odpovědí jsem zanalyzoval a s více než 100 respondenty jsem i následně hovořil. (V částech mezi kapitolami i v samotném textu knihy uslyšíte hlasy účastníků Celosvětového průzkumu litování, a budete tak moci nahlédnout do nejzazších zákoutí zkušeností nejrůznějších lidí s litováním.)

Druhá část je rozdělená do sedmi kapitol, které se opírají o tyto dva rozsáhlé průzkumy, a zkoumáme v ní, čeho lidé opravdu litují. Většina akademických výzkumů tohoto tématu výčitky kategorizuje podle oblastí lidského života: práce, rodina, zdraví, vztahy, finance a tak podobně. Pod tímto povrchem jsem ale nalezl hluboké struktury litování, které tyto oblasti přesahují. Téměř vše, čeho litujeme, lze rozdělit do čtyř základních kategorií: litování základů, litování nedostatku odvahy, litování nedostatku morálky a litování vztahů. Tato hluboko sahající struktura, dříve skrytá našim zrakům, nabízí nové vhledy do stavu, v jakém se jako lidé nacházíme, ale i cestu ke kvalitnímu životu.

Třetí část, nazvaná Dáváme litování nový kabát, popisuje, jak přetvořit negativní emoci lítosti na pozitivní nástroj vylepšování života. Naučíte se, jak odčinit a přerámovat některé věci, kterých litujete, a uzpůsobit si tak přítomnost. Zároveň se naučíte jednoduchému postupu o třech krocích, jehož pomocí je možné transformovat to, čeho litujeme, v přípravu na budoucnost. Prozkoumáme také společně možnosti, jak situace, jichž bychom v budoucnu litovali, předvídat – jde o behaviorální medicínu, která nám dokáže pomoci činit moudřejší rozhodnutí, ale měla by být vždy k dostání v balení s varovným nápisem.

Po přečtení této knihy dokážete vnímat nejméně pochopenou lidskou emoci v úplně novém světle, budete disponovat sadou nástrojů a technik potřebných ke spokojenému životu v komplikovaném světě a hlubším pochopením toho, co vás pohání vpřed a díky čemu stojí za to žít.

„Lituji, že jsem prodala svou flétnu do zastavárny. Na střední jsem ji milovala, ale když jsem nastoupila na vysokou, byla jsem švorc a zastavila ji za třicet dolarů a už se mi nepodařilo našetřit dost na to, abych si ji koupila zpátky. Máma hrozně dřela, abych si ji mohla koupit, když jsem byla v amatérské kapele, a já ji měla tak ráda. Hrozně jsem si vážila toho, že ji mám. Vím, že to zní hloupě, protože to byla jen věc, ale pro mě znamenala mnohem víc. Představovala podporu mojí mámy, která splácela nástroj, co jsme si nemohli dovolit, nespočet hodin strávených trénováním a šťastné vzpomínky s nejbližšími přáteli z pochodové kapely. Nemůžu už nijak změnit to, že jsem o ni přišla, a dodnes se mi o ní občas zdá.“

žena, 41 let, Alabama

„Lituji, že jsem tak spěchal se ženěním. Dnes už máme tři děti a nejde se jen tak vrátit v čase. Rozvod by je hrozně zranil.“

muž, 32 let, Izrael

„Když jsem byla malá, posílala mě máma nakupovat do místních potravin. Byl to jen malý krámek a já tam často ukradla tyčinku, když se prodavačka zrovna nedívala. Mrzí mě to už asi šedesát let.“

žena, 71 let, New Jersey

2. Proč je litovat lidské

Co to vlastně to litování je?

Na to, že je to pocit, který poznáme velmi snadno, je ho překvapivě těžké definovat. Snaží se o to vědci, teologové, básníci i lékaři. Psychoterapeuti tvrdí, že jde o „nepříjemný pocit pojící se s určitým jednáním nebo nejednáním, které u dané osoby vedlo ke stavu, kdy by si přála, aby byl jiný“.¹² Teoretikové managementu jsou zase toho názoru, že „litování vzniká srovnáním skutečného výsledku s výsledkem, k němuž by došlo, rozhodla-li by se daná osoba jinak“.¹³ Podle filozofů se jedná o „nepříjemný pocit spojený s myšlenkou na minulost, spolu s identifikací jistého předmětu a oznámením sklonu k určitému chování v budoucnosti“.¹⁴

Působí-li přesná definice nedosažitelně, je tomu tak z evidentního důvodu: litování lépe pochopíme jako proces než jako samostatný koncept.

Cestování v čase a vyprávění příběhů

Ten proces začíná dvěma schopnostmi – dvěma unikátními dovednostmi naší mysli. Dokážeme v hlavě navštěvovat minulost a budoucnost a dokážeme vyprávět příběhy o něčem, co se ve skutečnosti nestalo. My lidé jsme ostřílení cestovatelé v čase a zároveň schopní pohádkáři. Tyto dvě schopnosti se proplétají do kognitivní dvoušroubovice, jež dává vzniknout litování.

Vezměte si například následující výčitku, která přišla s mnoha tisíci dalších v rámci Celosvětového průzkumu litování:

Kéž bych bývala šla studovat obor, který jsem chtěla já, nepodvolila se tátově přání a nevyhodili mě. Ubírala bych se teď v životě úplně jinou cestou. Byl by mnohem radostnější, přinášel mi víc naplnění a měla bych ze sebe celkově lepší pocit.

Pomocí několika málo slov dokázala tato dvaapadesátiletá žena z Virginie předvést fantastickou hbitost lidského mozku. Odpojila se od přítomnosti a vrátila se v mysli do minulosti – konkrétně o pár desítek let, kdy jako mladá dívka uvažovala o tom, co půjde studovat a kam se bude dál profesně ubírat. Jakmile tam docestovala, znegovala, co se ve skutečnosti stalo – tedy to, že se podvolila otcově přání – a nahradila skutečnost alternativou: podala si přihlášku na obor, který upřednostňovala ona. Hned nato opět naskočí do svého stroje času a řítí se kupředu. Jelikož ovšem překonfigurovala minulost, setká se hned, jak dorazí na místo určení, s přítomností zcela odlišnou od té, ze které před několika okamžiky vyrazila na cestu. V tomto čerstvě přebudovaném světě je spokojená, naplněná a má ze sebe dobrý pocit.

Tato kombinace cestování v čase a pohádkaření je lidskou superschopností. Těžko si dopodrobna představit, jaké by to bylo, kdyby se něčemu tak složitému věnoval nějaký jiný živočišný druh, podobně jako si sotva vymodelujeme situaci, v níž by medúza skládala sonet nebo mýval opravoval podlahové osvětlení.

Ale my tuto superschopnost používáme bez většího úsilí. Dokonce je v nás tak hluboce zakořeněná, že ji postrádají jen malé děti, kterým se ještě plně nedovyvinuly mozky, a dospělí, jimž mozek napadla nějaká nemoc nebo utrpěli jeho vážné poranění.

V rámci jedné studie například četli vývojoví psychologové Robert Guttentag a Jennifer Ferrell skupince dětí příběh, který zněl zhruba takto:

Dva chlapci jménem Bob a David bydlí kousek od sebe a každé ráno spolu jezdí do školy na kole. Cyklostezka, po které do školy jezdí, vede kolem rybníka. Rybník se po ní dá objet buď zprava, nebo zleva. Obě cesty jsou stejně dlouhé a stejně pohodlné. Bob jezdí každý den kolem rybníka zprava a David jezdí každý den kolem rybníka zleva.

Jednoho rána objížděl Bob stejně jako vždycky rybník zprava. V noci ale na tuto pravou cestu spadla větev. Bob se o větev přerazil, spadl z kola, zranil se a přišel pozdě do školy. Cesta zleva byla v naprostém pořádku.

Toho samého rána se David, který jezdí kolem rybníka vždy zleva, rozhodl, že ho dneska místo toho objede zprava. I David se proto přerazil o větev, která ho shodila z kola, ublížil si a přišel do školy pozdě.

Když vědci dovyprávěli dětem příběh, zeptali se jich: „Koho podle vás víc mrzelo, že se ten den rozhodl objet ten rybník zprava? Boba, který tudy jezdí každý den, nebo Davida, který rybník vždycky objíždí zleva, ale zrovna ten den se rozhodl, že pojede zprava? Nebo se podle vás cítili stejně?“

Závěrem Guttentag s Ferrel uvádí, že tyto sedmileté děti „si z hlediska chápání litování vedly podobně jako dospělí“. Sedmdesát šest procent z nich pochopilo, že David se pravděpodobně cítil hůř. Pětileté děti celý koncept ale moc nechápaly. Zhruba tři čtvrtiny z nich uvedly, že se budou chlapci cítit stejně.¹⁵ Mladému mozku pár let trvá, než nabere sílu potřebnou k tomu, aby mohl předvést myšlenkovou variaci na výkony na visuté hrazdě ve formě přeskoků mezi minulostí a přítomností a také skutečností a představami, bez níž litovat nelze.¹⁶ Právě proto není většina dětí před šestým rokem věku schopna chápat lítost.¹⁷ Do osmi let si ale vyvinou dokonce i schopnost lítost předvídat.¹⁸ A než dospějí do puberty, rozvinou se u nich plně i myšlenkové schopnosti nutné k prožívání lítosti.¹⁹ Litování je známkou zdravé, vyspívající mysli.

Je natolik zásadní pro náš rozvoj a nepostradatelné pro správné fungování, že jeho absence může (u dospělých) značit zásadní problém. Jasně to vyplývá z jedné významné studie z roku 2004. Tým kognitivních vědců zorganizoval jednoduchou hazardní hru, při níž museli účastníci volit, které ze dvou digitalizovaných kol ve stylu rulety roztočí. Následně vyhrávali nebo prohrávali peníze podle toho, ve které části jimi zvoleného kola se zastavila šipka. Když účastníci roztočili kolo a přišli o peníze, cítili se špatně. To nikoho nepřekvapí. Ale když ho roztočili, prohráli a zjistili, že kdyby si vybrali to druhé, tak by peníze vyhráli, cítili se mnohem hůř. Pocítili lítost.

Jedna skupina účastníků výzkumu se nicméně po zjištění, že by opačná volba znamenala lepší výsledek, hůř necítila, a to lidé s poškozením části mozku zvané orbitofrontální kortex. Neuroložka Nathalie Camille a její kolegové poté napsali do časopisu Science, že „evidentně vůbec nepociťují lítost. Tito pacienti nejsou ani schopni vnímat ten koncept“.²⁰ Jinými slovy nebyla neschopnost cítit lítost (tedy v určitém slova smyslu typický příklad toho, k čemu vybízí filozofie „ničeho nelituj“) výhodou. Byla známkou poškození mozku.

Vědci zjistili, že se jedná o podobný vzorec jako u jiných poruch mozku. V rámci několika studií byli účastníci podrobeni jednoduchému testu následujícího typu:

Marii se udělá špatně po návštěvě restaurace, kterou navštěvuje pravidelně. Anně se udělá špatně po návštěvě restaurace, kde byla poprvé v životě. Která z nich lituje návštěvy dané restaurace více?

Většině zdravých lidí je okamžitě jasné, že Anna. Lidem trpícím dědičným neurodegenerativním onemocněním zvaným Huntingtonova choroba to ale samozřejmé nepřipadá. Ti pouze tipují a správnou odpověď trefují jen náhodou.²¹ Prakticky stejná je situace u pacientů s Parkinsonovou chorobou. Ani těm se nedaří vydedukovat odpověď, která vás pravděpodobně okamžitě intuitivně napadla.²² Zvlášť devastační následky tohoto typu má schizofrenie. Toto onemocnění přehází komplexní myšlení, které zde popisuji, a způsobí nedostatek v uvažování, čímž naruší schopnost chápat lítost, či ji prožít.²³ Tyto potíže se u řady psychiatrických a neurologických onemocnění projevují tak často, že již lékaři tuto vadu používají jako identifikační nástroj hlubších problémů.²⁴ Jinými slovy nejsou lidé, kteří nelitují, vzory vynikajícího psychického zdraví. Bývají často naopak vážně nemocní.