MYSLET JAKO SOKRATES

Využijte sílu antické filozofie v moderním životě

DONALD J. ROBERTSON

MYSLET JAKO SOKRATES
Využijte sílu antické filozofie v moderním životě
Donald J. Robertson

HOW TO THINK LIKE SOCRATES
Text Copyright © 2024 by Donald J. Robertson
Published by arrangement with St. Martin’s Publishing Group.
All rights reserved.

Překlad: Jana Zajícová

Byronovy verše pro potřeby této knihy přeložil Václav Z. J. Pinkava.
Sazba e-knihy: Tereza Švarcová
Obálka dle originálu: Magdaléna Šrailová
Jazyková korektura: Hana Jarčevská

Odborná korektura: Mgr. et Mgr. Andrea Scheansová, Ph.D.
Odpovědná redaktorka: Hana Cvrčková

Vydalo Nakladatelství Audiolibrix
Makovského 1334/26, Řepy, 163 00 Praha 6
v roce 2025 jako svou 57. publikaci
První vydání

Připomínky: audiolibrix.cz/pripominky
Detail titulu: audiolibrix.cz/sokrates
Objednávky knih: audiolibrix.cz/objednavky
Při diskusi o knize použijte hashtag #jakosokrates
Kniha je dostupná také jako audiokniha na audiolibrix.cz/sokrates

České vydání © Audiolibrix s.r.o. 2025

Všechna práva vyhrazena

audiolibrix.cz/nakladatelstvi
Žádná část této publikace nesmí být kopírována a rozmnožována za účelem rozšiřování v jakékoli formě či jakýmkoli způsobem bez písemného souhlasu vydavatele.

ISBN 978-80-88494-51-5 (hardback)
ISBN 978-80-88494-52-2 (epub)
ISBN 978-80-88494-53-9 (pdf)

POZNÁMKA AUTORA:

SOKRATOVSKÝ PROBLÉM

Sókratův obraz tak, jak jej známe z Platónových dialogů, není historicky přesným záznamem výjevů, konverzací a výroků. Není to sice záznam, ale také to není pouhý výmysl.

– Karl Jaspers¹

Na rozdíl od většiny důležitých historických postav známe Sokrata převážně tak, jak je zachycen v literárních dílech, o kterých se domníváme, že jsou zpola smyšlená. Platonovy a Xenofonovy dialogy byly s nejvyšší pravděpodobností napsány krátce po Sokratově smrti. Platon a Xenofon navíc byli v době Sokratovy smrti mladí a v jeho společnosti nejspíše strávili pouze posledních pět nebo šest let. Naším nejranějším zdrojem pojednávajícím o Sokratovi je Aristofanova satirická hra Oblaky, která byla uvedena během Sokratova života a představuje jej ve zcela jiných barvách. Ve spisech starověkých autorů, kteří žili ve staletích následujících po Sokratově smrti, najdeme několik dalších soudobých fragmentů hlavně komediální povahy a řadu anekdot, často pochybné historické hodnoty. Sokrates skutečně žil – byl to slavný athénský filozof. Navzdory bohaté literární tradici ale řadu detailů jeho života a myšlení zastírá nejistota. Výzva v podobě oddělení pravdy od smyšlenek v dostupné literatuře, která historiky trápí už celá staletí, je známá jako sokratovský problém. 

Platonovy filozofické dialogy, které jsou naším primárním zdrojem, obsahují řadu rozhovorů mezi Sokratem a dalšími řečníky. Obsah je pravděpodobně smyšlený nebo se jen velmi volně zakládá na tom, co Sokrates opravdu řekl, ačkoli zpravidla bývá zasazen do skutečných míst a figurují v něm skuteční lidé. Občas také najdeme přímé i nepřímé odkazy na skutečné historické události. Totéž lze říct o Xenofonových dialozích, i když v menší míře. Někteří badatelé se domnívají, že z dialogů lze s patřičnou dávkou obezřetnosti vydedukovat podrobnosti o Sokratově životě. Jiní, například klasický filolog Robin Waterfield, který přeložil řadu Platonových a Xenofonových děl, nejsou tak optimističtí:

Dialogy se nacházejí ve fiktivním vesmíru, který vytvořil Platón, jsou přibližně zasazeny do Athén v pátém století před naším letopočtem a točí se kolem Sókrata, ale věnují malou pozornost vnějšímu světu.²

Problematických je hned několik ústředních momentů – včetně slavného tvrzení delfské věštírny, že žádný člověk není moudřejší než Sokrates. Dobu, kdy toto tvrzení bylo proneseno, nelze jasně stanovit a nevíme ani, jestli se tak stalo před jinými klíčovými událostmi, nebo až po nich. Někteří odborníci to považují za pouhý výmysl, ale i tak to je zásadní prvek příběhu, který nám je o Sokratovi vyprávěn.

Z tohoto důvodu bude nejlepší, když Platonovy a Xenofonovy sokratovské dialogy budeme považovat za převážně ilustrativní.³ Postava Sokrata v nich figuruje jako literární nástroj a slouží k navození představy o tom, co by filozof snad býval řekl, kdyby se taková konverzace byla odehrála. Filozof z 20. století Karl Jaspers v této souvislosti prohlásil, že antické dědictví obsahuje natolik protichůdné informace, že je dost dobře nemožné rekonstruovat přesný obrázek skutečného muže, jímž Sokrates byl. Anekdoty vyprávěné o Sokratovi v dávných časech si ale zaslouží zprostředkovat moderním čtenářům, kteří se o jeho filozofii zajímají.

Tato kniha tedy obsahuje zdramatizované a napůl fiktivní pojednání o Sokratově životě a snaží se zpřístupnit jeho myšlení a zároveň zdůraznit jeho vazby na moderní psychologii. Myslím, že to je nejlepší způsob, jak co největšímu počtu lidí otevřít dveře k tomu, aby ze Sokratova příběhu měli prospěch. Musíme se „vzdát historického Sokrata“, ale to nám nebrání vzít si něco velmi cenného z literární postavy, která k nám promlouvá ze starověkých zdrojů.

Ale mužové bez odvahy věru ještě nikdy nedobyli vítězství. Proto se musíš mužně ujmout slova a s pomocí Apollóna a Múz ukazovat a oslavovat ctnosti starověkých občanů.

– Platon, Kritias, 108c

ÚVOD

Píše se rok 79 před naším letopočtem. Od Sokratovy smrti uplynula tři staletí. Do athénské Akademie se na odpolední procházku s přáteli vydává významný host z Říma, státník a filozof Marcus Tullius Cicero.⁴ Škola, kterou zde založil Sokratův nejslavnější student Platon, je nejdůležitější filozofickou institucí v historii – každá následná akademie nese její jméno. Celá staletí sem proudili mladí muži, aby hltali slova velkých rétorů a filozofů, kteří kráčeli sem a tam po zářivě vymalovaných mramorových kolonádách, zatímco opodál trénovali zápasníci a běžci. Když sem ale přicházejí Cicero a jeho společníci, nacházejí zcela opuštěné místo, prostoupené stísňujícím tichem.

Procházejí se po opuštěných stezkách, ale přesto cítí silné pouto s minulostí – silnější, než jaké může zprostředkovat jakýkoli spis. Blízké zahrady Platonova domu „nejen mne naň upomínají, nýbrž staví mi jej samého živě před oči“, říká jeden z nich.

Cicero cítí, že těmto místům, kde velcí filozofové kdysi zkoumali podstatu moudrosti, chybí zvuk jejich hlasu. Představuje si, jak samotná Akademie oplakává jejich ztrátu. Jeho společníci souhlasí, že nostalgie, která je přepadla, může být zdravá, pokud je podnítí k tomu, aby se řídili příkladem mužů, jako byli Platon a Sokrates. Měli bychom pociťovat touhu nejen poznat velké učence historie z čistě intelektuálního hlediska, říká Cicero, ale také napodobovat jejich způsob života.

O pouhých sedm let dříve byla oblast mimo městské hradby, kde se Akademie nacházela, okupována a znesvěcena římskými legionáři, když diktátor Sulla brutálně obléhal Athény. Její posvátné háje byly vykáceny, aby bylo dost dřeva na válečné stroje, a svatyně a knihovny byly vypleněny. Akademie tedy mohla Ciceronovi a jeho přátelům připadat značně zchátralá. Navzdory zkáze, kterou přinesl Sulla, pokračovalo studium filozofie v Athénách ještě několik staletí, ale ke své dřívější slávě se už město nevrátilo.

Od konce klasického období se studium filozofie posunulo od přemýšlení o praktickém způsobu života k vesměs teoretickému hloubání nad knihami. Tuto změnu přijali mnozí s lítostí – například britský filhelén lord Byron, který naříkal nad úpadkem Athén a vytrácející se vzpomínkou na Sokrata, athénského filozofa par excellence.

Když Byron vzpomínal na to, jak pozoroval středomořské slunce mizející za horami, zvolal:

V takový podvečer, v jakýž nejvybledlejší svůj vrhal svit tehdá, v Athénách! které Nejmoudřejší si dopřál na závěr zřít.

Jak tvoji synové vyvolení jeho odchodu paprsek shlédli jen jimž zhasnul jejich zavražděného Znalce poslední den!⁵

Sokrates byl svými spoluobčany samozřejmě popraven, nikoli doslova zavražděn – Byron tato slova zvolil, aby vyjádřil pocit ohromné nespravedlnosti a ztráty. I když se Sokrates těší reputaci jednoho z největších vzdělanců historie, většina lidí nemá povědomí o jeho učení a o pozoruhodných životních peripetiích, s nimiž bylo provázáno. Sokratovské dialogy v dnešní době čte krom hrstky filologů málokdo. A Platonova Akademie, kolébka západní filozofie, leží v rozvalinách už dobrých tisíc let – přesto pořád existuje.

Pokládám ruku na trávu, zavírám oči a představuji si, že Sokrates a ostatní filozofové jsou pořád tady. Slunce mě hřeje na tváři. Cítím spálený prach chodníků, jak se mísí s vůní cypřišů a borovic. Psi štěkají a slyším křik hrajících si dětí. Mladí lidé sem chodí sportovat; běhají, skáčou přes švihadlo a trénují bojová umění.

Akademie byla jedním z několika gymnasií (sportovišť) ve starověkých Athénách. I dnes můžete uprostřed parku, který nese název Akadimia Platonos, sestoupit do ruin palestry, zápasnické školy. V rozvalinách se dnes místo slavných filozofů loudají toulavé kočky. Platon žil nedaleko a vyučoval zde filozofii. Pravděpodobně bydlel kousek odsud směrem na severovýchod, na úpatí kopce Kolonos. Když zemřel, bylo jeho tělo pochováno poblíž. Jeho ostatky možná stále leží právě zde, někde pod mýma nohama.

Kdykoli chci cítit propojení s antickou filozofií, inspiruji se Ciceronem a navštívím prostory starověké athénské Akademie. Často si připomínám jeho poznámky o velkých myslitelích, kteří se tudy kdysi procházeli. Soustředění na jejich absenci mi je paradoxně nějakým způsobem zpřítomňuje. Představuji si, že sám Cicero by se mohl každou chvíli vynořit zpoza rohu, zabrán do hluboké konverzace se svými společníky. Pak se objeví zakladatel stoicismu Zenon, kynik Diogenes, Aristoteles, Platon či sám Sokrates. Ti všichni tudy údajně kráčeli.

I když je Akademie v rozvalinách, její duch přežívá. Slouží jako připomínka dob, kdy byla filozofie společnou cestou, nikoli jen akademickým cvičením. Tato kniha přináší moderní pojetí sokratovské moudrosti, vysvětluje její praktický význam pro náš každodenní život a snaží se znovu vznítit cit pro to, jaké kdysi bylo procházet se tudy a konverzovat se Sokratem a jeho kolegy filozofy.

Mé první setkání s filozofií probíhalo úplně jinak. Bylo mi asi sedmnáct a žil jsem ve Skotsku, když se mi při šmejdění v něčí knihovničce náhodou dostal do ruky výtisk Platonova veledíla Ústava. Je to Platonův nejdelší dialog, v němž figuruje Sokrates. V deseti kapitolách vykresluje Platon svého učitele, jak s několika dalšími účastníky diskutuje o povaze spravedlnosti a ideálu politického státu.

Na úvodních stránkách Ústavy vypráví Sokrates postaršímu příteli, že život považuje za cestu. Podle něj bychom se měli poučit od těch, kdo už prošli cestou, po níž se budeme ubírat i my. Když jsem to četl, zajímalo mě, co by mě Sokrates mohl naučit o mé cestě životem. Nejvíce mě zaujalo, jak se zaměřuje na fundamentální otázky o moudrosti a smyslu života. Zdálo se mi, že to je typ myšlenek, kterými se většina nefilozofů odmítá zabývat, dokud na ně nesáhne smrt nebo dokud nepřijdou o někoho blízkého.

Toto úvodní setkání s postavou Sokrata v platonském dialogu ovlivnilo běh mého života. O několik let později jsem se zabýval Platonovým dílem na Aberdeenské univerzitě jako student filozofie. Když jsem získal diplom, pustil jsem se do postgraduálního výzkumu v oboru psychoterapie. Namísto akademické kariéry jsem se rozhodl pro klinický směr a časem jsem začal pracovat jako kognitivně-behaviorální terapeut specializující se na úzkostné poruchy. Stále ještě ovlivněn svým prvním setkáním se Sokratem jsem začal studovat vztah mezi moderní psychoterapií a jejími starobylými předchůdci, hlavně stoickými filozofy, kteří zdůrazňovali a dále rozvíjeli terapeutický aspekt sokratovské filozofie.

Právě ze Sokratova učení odvodil stoicismus některé ze svých klíčových myšlenek. Průkopníci kognitivně-behaviorální terapie (KBT) často citují slavné tvrzení stoického filozofa Epikteta, že „lidé nejsou zneklidňováni věcmi, nýbrž svými vlastními názory na věci“.⁶ Ta samá myšlenka se ale už čtyři staletí před Epiktetem objevuje v sokratovských dialozích.⁷ Tento jednoduchý postřeh o povaze emocí nás vede k použití rozumu jako terapeutické techniky, protože implikuje, že pokud se chceme cítit lépe, měli bychom zkoumat předpoklady, které jsou příčinou naší nepohody.

Ke změně svých myšlenek a přesvědčení – své kognice, jak tomu říkají psychologové – můžeme využít řadu technik. Cílem KBT je jednoduše řečeno nahradit iracionální a nezdravé kognice racionálními a zdravými. Přímo se nabízí technika kladení otázek, například těchto:

Kde je důkaz pro toto tvrzení?

Jaké dopady má tento pohled na události?

Mohou jiní lidé vnímat tuto situaci jinak?

Aaron T. Beck, jeden ze zakladatelů KBT, řekl, že tato myšlenka se mu začala rodit v hlavě, když na vysoké škole studoval v kurzu filozofie Platonovu Ústavu.⁸ „Sokratovské otázky“ tohoto druhu se později staly pilířem terapie, kterou vyvinul. V dnešní době existují nesčetné studie, které ukazují, jak obdobné techniky kognitivní terapie zaměřené na dysfunkční představy mohou pomáhat lidem trpícím klinickou depresí, úzkostnou poruchou a řadou dalších emočních potíží.

Jako mladý terapeut ve výcviku jsem byl přesto ohromen, když jsem narazil na dialogy z antického Řecka, kde Sokrates provádí něco, co nejde popsat jinak než jako prvotní verzi kognitivní terapie. Někdy tam vystupuje jako vztahový poradce nebo rodinný terapeut, který svým přátelům, nebo dokonce i svým příbuzným pomáhá řešit mezilidské konflikty. Ptal jsem se, proč mi nikdo nikdy neřekl, že Sokrates provozoval svého druhu psychoterapii téměř dva a půl tisíce let předtím, než byla údajně vynalezena.

Jednou si například Sokratův pubertální syn Lamprokles stěžoval na svou matku a filozofovu výbušnou mladou ženu Xantippu, která byla známá svým ostrým jazykem.⁹ Zdálo se mi, že Sokrates se svého syna dotazuje velice zdatným způsobem. Přiměl Lamprokla, aby připustil, že Xantippa je ve skutečnosti dobrá matka a že jí na něm opravdu záleží. Chlapec ale trval na tom, že matčiny rýpavé poznámky jsou naprosto nesnesitelné. Po kratší diskusi přišel Sokrates s otázkou, která mi připadá jako důmyslný terapeutický nástroj: Urážejí se herci v tragédiích, když jim jiné postavy nadávají? Poznamenal, že herci si v tragédiích vyměňují daleko horší slova, než jaká kdy vyslovila Xantippa.

Lamproklovi tato otázka připadala hloupá. Herci se samozřejmě neurážejí, protože vědí, že navzdory tomu, jak se situace jeví, jim kolegové ve skutečnosti nechtějí ublížit. Je to jen jako. Správně, opáčil Sokrates, ale nepřipustil jsi před chvílí, že si nemyslíš, že ti matka opravdu chce ublížit?

Nechám na vás, abyste si tuto konverzaci nechali projít hlavou. Doufám, že vám neunikne, že Sokrates několika jednoduchými otázkami přiměl Lamprokla, aby na svou zlobu pohlédl z radikálně odlišné perspektivy. Když v nás domněnky, které jsou motorem našeho hněvu, začnou vyvolávat otazníky, napomáhá to pružnosti našeho uvažování a můžeme se začít osvobozovat ze sevření nezdravých emocí. Co se dříve zdálo jasné, se nám nyní jeví jako nejisté. Stručný dialog mezi otcem a synem fakticky shrnuje témata prolínající se celou sokratovskou filozofií: Jak můžeme v každodenním životě rozlišovat mezi dojmem a realitou?

Sokrates vykazoval pozoruhodnou schopnost provádět psychologickou terapii u tak všednodenních problémů, jako je nevraživost nezletilého chlapce vůči jeho rýpavé matce, a zároveň formulovat hlubší filozofické otázky. To mě fascinovalo, protože jsem si všímal, že jakkoli je KBT účinná, někteří pacienti potřebují něco víc. Když si například uvědomíte, že iracionální postoje hrají ve vašich emočních problémech větší roli, než jste mysleli, co uděláte? Může existovat celá filozofie života, která je založena na základních poznatcích moderní psychoterapie, nebo je s ní alespoň v souladu?

Sokrates stejně jako většina starověkých filozofů vnímal pouť za moudrostí a příslib emoční pohody jako dvě strany jedné mince. Trval na tom, že poslání, které si vytyčil ve jménu Apollona coby boha uzdravování, není jen filozofické, ale také terapeutické. Jeho originální metoda tázání byla zamýšlena jako lék, který nám pomáhá zbavit se svízelného problému: intelektuální pýchy, která nás mate a zaslepuje ve vztahu k našim vlastním hodnotám. Většinou procházíme životem a chováme se, jako bychom věděli – či jako bychom nepotřebovali vědět – co by mělo být naším cílem, co je dobré, a co špatné. Jen málokdo si vyhradí čas na kritické zkoumání těchto domněnek.

Přístup k sebezdokonalování, který pozorujeme v sokratovských dialozích, se tedy liší od toho, o čem pojednává moderní literatura o osobním rozvoji. V knihách o osobním rozvoji obvykle najdeme rady. Naproti tomu Sokrates nám odkázal ani ne tak sérii odpovědí, jako spíše metodu kladení otázek, což je technika, která nám pomůže ujasnit si myšlenky a chránit se před tím, aby nás ostatní klamali. Této technice se dnes říká sokratovská metoda.

Kniha, kterou držíte v ruce, nespadá do žánru osobního rozvoje v konvenčním smyslu tohoto slova. Vlastně by se dala číst jako kritika toho, kam to literatura o osobním rozvoji dopracovala. Většina psychoterapeutů dle mých zkušeností často pracuje s klienty, kteří o sobě tvrdí, že jsou blázni do osobního rozvoje a vybudovali si soukromou knihovničku obsahující ta nejlepší díla z tohoto žánru. Sledují videa, čtou články, zapisují se do kurzů, meditují, píšou si deník a účastní se workshopů, ale přesto končí v péči psychoterapeutů. Jak uvidíme, setkával se Sokrates s mladými muži, kteří se ocitali ve stejných nesnázích.

Ačkoli se v důsledku všech rad, které hltají, občas mohou cítit lépe, jejich celková situace se rozhodně nezlepšuje. Stav některých se dokonce zhoršuje – i přes to, že investovali spoustu času, energie a peněz a pořídili si vše, co jim jejich guru pro sebezdokonalení chtěl prodat. Bylo by pro nás mnohem lepší, kdybychom se naučili, jak používat rozum k aktivnímu řešení problémů a hodnocení různých strategií, abychom nezáviseli na prefabrikovaných radách jiných lidí.

Než si vůbec můžeme začít pomáhat, musíme určit, jaký máme cíl. Seberozvojová literatura nám nepomůže, pokud nevíme, čeho chceme dosáhnout. Nejdříve se musíme naučit zaměřovat na obecnější souvislosti a klást si složité otázky o svých hodnotách, tvrdil Sokrates. Mělo by se naše sebezdokonalování například měřit dosahováním externích cílů, jako jsou bohatství a reputace, nebo dosahováním interních cílů, jako jsou moudrost a sebeovládání? Co je skutečným tajemstvím lidské prosperity či dobrého života?

Na internetu se to doporučeními pro osobní rozvoj jen hemží. Obzvlášť mladí lidé jsou ze všech stran pod palbou názorů, jak mají žít. Athénská mládež se v podstatě potýkala se stejným problémem. Tehdejším „influencerům“ se říkalo sofisté a byli to samozvaní experti či „moudří muži“. Athéňané chodili poslouchat projevy sofistů, kteří tvrdili, že ze svých studentů dělají lepší lidi, stejně jako dnes konzumujeme videa tvůrců, kteří se prohlašují za specialisty na osobní rozvoj.

Sofisté si účtovali mastný honorář za to, že učili mladé muže, jak se stát přesvědčivějšími řečníky, což bylo příslibem následného úspěchu v životě. Moderní influenceři často slibují, že nás naučí, jak uspět v kariéře i vztazích. I když sofisty a moderní influencery dělí více než dvě tisícovky let, jsou si jejich slova zvláštně podobná. Je to tím, že svému publiku často říkají, co chce slyšet nebo co vědí, že zaujme – Sokrates tomu říkal podbízivost. Se svými konkurenty soupeří o naši chválu – starověcí sofisté chtěli sklízet potlesk, influenceři na sociálních sítích stojí o „lajky“. Tato strategie je nevyhnutelně vede k tomu, aby nadbíhali našim předsudkům, namísto aby se je snažili zpochybňovat. Jenže co když je nám vztah s nimi více ke škodě než k užitku?

Tímto pasivním osvojováním postojů riskujeme, že budeme nebezpečně závislí na názorech jiných lidí, protože podlomíme svou schopnost samostatně uvažovat. Namísto skutečných znalostí získáváme názory – zdání znalostí. Jeden influencer v oblasti osobního rozvoje řekne, abyste byli asertivní, druhý radí, abyste praktikovali přijetí. Rady či pravidla, která fungují v jedné situaci (např. „ukliď si pokoj“, „zaměř se na to, co je pozitivní“ nebo „dýchej do břicha“), se mohou stát přítěží, pokud se jimi pokoušíme řídit za jiných okolností. Pravidla fungují, jen dokud fungují. Rady jsou užitečné, jen dokud jsou užitečné. Ani ta nejlepší rada nenahradí skutečnou moudrost. Je samozřejmě zdravější, pokud se způsob, jakým se vypořádáváme s tlakem, naučíme přizpůsobovat požadavkům situací, ve kterých se ocitáme. Řídit se morálními nebo psychologickými vodítky někoho jiného je jako procházet lesem podle toho, jak vás tato osoba naviguje. Z dlouhodobého hlediska se vám rozhodně vyplatí naučit se používat mapu a kompas – alespoň v případě, že jste člověk, který se opírá o rozum a svou vlastní životní filozofii.

Pokud jste přespříliš závislí na sociálních sítích a motivační literatuře, riskujete, že budete jako ztracené duše, které popsal jiný starověký autor. Takoví lidé si navykli radit se před jakýmkoliv řešením s věštci a proroky – a jako by kvůli tomu přišli o schopnost samostatného uvažování:

Kvůli přílišnému uctívání dobrých znamení (nebo rad) se nechávají vést slovy jiných namísto svého srdce. Plíží se ulicemi a odvozují pro sebe rady z poznámek jiných lidí, takže fakticky myslí ušima, ne mozkem.¹⁰

Také Sokrates si uvědomoval, že je nebezpečné „myslet“ ušima místo mozku. Jen nasloucháním názorům jiných lidí se k moudrosti nepropracujeme. Moudrost vyžaduje, abychom věděli, jak sami kráčet po své cestě životem, díky tomu, že sobě i jiným klademe ty správné otázky.

V této knize se budeme věnovat některým z těchto otázek a také kognitivním technikám, které nám mají pomoci získat související poznatky. Od začátku bychom se však měli psychicky připravit na možnost, že filozofická reflexe o našich nejhlubších hodnotách nás může vést ke zpochybňování některých základních hodnot společnosti, ve které žijeme.

Když jsem se začal intenzivněji zabývat Sokratovým životem a obdobím, kdy žil, ohromilo mě množství paralel s naší moderní historií. Sokratovy Athény byly zárodkem demokracie, s očividnými silnými i slabými stránkami. Město nejprve vzkvétalo a budovalo silná spojenectví pod vedením skvělých státníků, v které lidé z celého srdce věřili. Jejich důvěrou ve vládu však otřásly velká válka a zničující pandemie. To vedlo k rozštěpení na dvě politické frakce, které se v boji o ovládnutí státu stále více polarizovaly a tíhly k extrémům. Politické a právní systémy Athén úpěly pod tíhou korupce, protože se otevřela příležitost naplno využívat jejich slabiny. Demagogové si brzy uvědomili, že pokud svá populistická opatření a emotivní rétoriku zaměří na ty horší stránky lidské povahy, jako jsou chamtivost, strach a zlost, mohou manipulovat lidmi a změnit poměr sil ve Shromáždění.

Sofisté v roli profesionálních poradců učili politiky umění přesvědčivosti a jejich sláva i bohatství závratně rostly. Tito muži sami přednášeli ceněné projevy, které často brnkaly na strunu zranitelných stránek lidské duše a předsudků. Vyvinul se zvláštní hybrid rétoriky spojující politiku a sebezdokonalování, který podněcoval mladé muže z privilegovaných vrstev, aby pohrdání lidmi, které považovali za méněcenné, vnímali jako projev „síly“ a „mužnosti“. Násilné potlačení jiných národů v zahraničí a naprostá ztráta víry v demokratický proces doma časem vyústily v ozbrojená povstání, politické čistky, a dokonce i v občanskou válku. Sokrates se výslovně nepřiklonil k žádné politické frakci či systému vlády – jeho hlavní starostí bylo, jestli ti u moci disponují moudrostí a ctnostmi potřebnými pro kompetentní provádění této role. Byl ale nucen pozorovat, jak athénskou demokracii nejprve ukradli demagogové, načež se proměnila v oligarchii neboli vládu vyvolené hrstky, až se pak zhroutila v tyranii neboli v něco, čemu říkáme autoritářství.

Nechám na vás, abyste vypozorovali konkrétnější paralely mezi starověkými Athénami a naší moderní politickou scénou. Různí lidé pravděpodobně dospějí k různým, nebo dokonce protichůdným závěrům o tom, jaké poznatky bychom si z toho měli odnést. Většina z nás se ale dokáže shodnout na tom, že během peloponéských válek, jež poznamenaly tu část Sokratova života, která nás zajímá, sváděla athénská demokracie boje, jež jsou pro nás zřetelným varováním, co se týče křehkosti demokratického systému a jeho zranitelnosti vůči zneužití. Sokrates byl rozhodně kritikem athénského demokratického systému, zejména toho, jak snadno dokázali řečníci obracet veřejné mínění tím, že nadbíhali nejhorším lidským tendencím a neřestem. Schopnost dobrého uvažování a sebeuvědomění ale byla a také dnes může být naší nejlepší obranou proti rétorice strachu a zlosti, která hrozí zničením naší demokracie stejně, jako kdysi podlomila tu athénskou.

SOKRATOVSKÉ DIALOGY

Má úcta k sokratovským dialogům rok od roku rostla, a tak jsem přemýšlel, jakou četbu bych mohl nabídnout klientům, kteří ke mně chodí na kognitivní terapii, aby i oni měli prospěch ze sokratovské filozofie. Rovněž jsem přemýšlel, jak bych Sokratovu moudrost prezentoval svému náctiletému já, kdybych se mohl vrátit v čase. Tato kniha je mou odpovědí na tyto otázky. Odráží moji cestu a naději, že se mi podaří otevřít dveře k řecké filozofii i ostatním lidem.

Následující kapitoly vás vezmou do starověkých Athén a umožní vám zažít Sokrata v dialogu s jeho studenty. Tyto rozhovory čerpají z původních zdrojů, které přežily přibližně dvacet čtyři staletí, z prostého důvodu, že jim je připisována výjimečná literární a filozofická hodnota. I když byla velká část starověké literatury ztracena, až do dneška naštěstí přežilo celé dílo připisované Platonovi včetně jeho třiceti pěti dialogů, ve kterých figuruje Sokrates. Zachovalo se také asi čtyřicet převážně krátkých dialogů od Xenofona, dalšího Sokratova studenta. Jejich vrstevníci zachytili nesčetné další dialogy, ale žádné se nedochovaly s výjimkou několika fragmentů od dalšího filozofa jménem Aischines. Starověcí filozofové se učili myslet jako Sokrates primárně tím, že četli tyto dialogy a brali si je za vzor.

Několik z těchto starodávných rozhovorů jsem adaptoval pro tuto knihu. Abych myšlenky v nich obsažené více zpřístupnil moderním čtenářům, vybral jsem klíčové části delších dialogů, zjednodušil argumentaci, vyjasnil terminologii, zkombinoval prvky z různých textů a někdy od různých autorů a pozměnil je nesčetně dalšími způsoby. Když se mi zdálo, že to vyzní lépe, upravil jsem slova jednoho řečníka a vložil je do úst jinému.¹¹ Na několika místech jsem vytvořil zcela nové pasáže, které se volně zakládají na dostupných informacích o Sokratovi a jeho společnících. Přidal jsem také informace o některých hlavních mluvčích, událostech a souvislostech, protože Platon a Xenofon u svých čtenářů tyto znalosti předpokládali.

Musím zdůraznit, že tyto dialogy nejsou zamýšleny jako historicky přesné podání konverzací, které vedl skutečný Sokrates, ale totéž platí o těch z pera Platonova a Xenofonova. Tato kniha je přesto založena na historických zdrojích a snaží se vyjádřit Sokratův styl a podstatu jeho myšlenek a otázek. Jinými slovy se pokouším zůstat věrný filozofickým názorům, které jsou Sokratovi připisovány.

Když čtete sokratovské dialogy – ať už ty starobylé, nebo adaptované verze v následujících kapitolách – máte příležitost doprovázet jejich účastníky během dobrodružství, které je svou podstatou filozofické i psychologické. Můžete se, byť jen dočasně, stát Sokratem a jeho společníky a účastnit se něčeho, co můžeme nazývat filozofickým psychodramatem. Můžete souhlasit či nesouhlasit s tím, co Sokrates říká, můžete být ohromeni jeho otázkami, můžete zjistit, že vám vyvrátil postoje, na kterých jste lpěli, můžete se cítit zmateni nebo zahlédnout záblesky pochopení, takzvané aha momenty.

Ze začátku to může být znepokojivé. Někteří lidé byli nadšení z toho, že je Sokrates podroboval otázkám, a vytvořili si na to návyk, zatímco jiné to rozčilovalo či popuzovalo a styděli se, když vyšel najevo jejich vnitřní zmatek. Dokážete si vy sami vzpomenout na okamžik, kdy vás něco přinutilo uvědomit si, že jste se dopustili závažné chyby? Ochotně podrobit svá nejhlubší přesvědčení křížovému výslechu vyžaduje trpělivost a toleranci. Často zjistíme, že o životě víme méně, než jsme se domnívali. Řečtí filozofové tomu říkali aporie, stav dokonalého zmatení a dezorientace. Platon prohlásil, že Sokratovi konverzační partneři byli někdy po sérii jeho otázek tak vyjevení, že jim připadalo, jako by je omráčil rejnok.

Proč by se ale někdo proboha chtěl dobrovolně podrobit ostnům Sokratových otázek, o nichž bylo notoricky známo, jak dokážou být pichlavé? Naše morální jistota může fungovat jako hebká deka, do které se zachumláme, když potřebujeme útěchu. I když je tento pocit pohody založen na iluzi, může nám být drahý a představa, že nám tuto deku někdo sebere, v nás může vzbuzovat úzkost. Dáváme přednost tomu, když nám podlézají sofisté nebo jejich moderní nástupci, protože to je pro nás snazší. To, co můžeme získat, když nás Sokrates podrobí otázkám, je méně hmatatelné a obtížněji definovatelné, protože podstatou je naučit se používat filozofickou metodu, nikoli „naučit se“, jak se nadrtit obsah určitých doktrín.

Platon ve svém slavném díle srovnal přínosy filozofie s prožitkem člověka, který strávil život přikován v jeskyni a pozoroval stíny pohybující se na stěně.¹² Představme si, že jednoho dne tento vězeň uprchne a zahlédne skutečný svět mimo tuto jeskyni. Nejdříve ho oslepí světlo, ale pak se vrátí a řekne ostatním vězňům, že to, na co se dívají, jsou pouze stíny, které vrhají různé předměty. Ostatní si samozřejmě myslí, že přišel o rozum. Takovou zkušenost získá každý, kdo odhalí rozšířený klam. Sokrates se nás snaží vymanit z transu kladením otázek, jenže popsat výhody probuzení někomu, kdo je pořád ještě zhypnotizován, může být složité. Čeká nás ale kýžený cíl v podobě větší svobody. Myslím, že tato sokratovská svoboda se podobala tomu, co moderní psychologové nazývají „kognitivní flexibilitou“ – otevřeností vůči zkoumání alternativních perspektiv. To je vlastnost, která může přispět ke zlepšení duševního zdraví a emoční odolnosti.

Sokratovské dialogy, které nás k takovému zlepšení vedou, můžeme považovat za jakousi filozofickou překážkovou dráhu, na které se naše životní postoje podrobují zkoušce. Pokud dialogy čteme správně, používáme svou představivost k tomu, abychom si psychicky nacvičovali svou účast na konverzaci se Sokratem a jeho společníky. Můžeme si tak rozvinout schopnost myslet, která nám pomáhá ve skutečném životě a osvobozuje nás od běžných chyb. Představte si například, že dovolíte, aby se ve vaší mysli odehrálo drama dialogu, a na chvíli se stanete ctihodným sofistou Protagorem nebo charismatickým mladým aristokratem Alkibiadem. Pokud si na vlastní kůži zažijete účinek Sokratových otázek, můžete se naučit myslet kritičtěji a hloubavěji. Tyto dovednosti vám mohou pomoci, když budete mít na internetu co do činění s výroky moderních sofistů nebo když se v jiných souvislostech budete potkávat s autoritami. Chce to ale natrénovat. Doporučuji tedy, abyste ke každému dialogu přistupovali jako k nové palestře neboli ke cvičišti, kde můžete trénovat sokratovskou metodu.

Sokrates je důležitý nejen proto, že je zdrojem, ze kterého se odvíjí většina filozofie tak, jak ji dnes známe, ale také proto, že je mu zavázána velká část naší moderní literatury o osobním rozvoji. V jistém smyslu je Sokrates pradědečkem psychoterapie a moderních přístupů směřujících k osobnímu rozvoji. Filozofická a terapeutická tradice, kterou zahájil, v některých případech nevyhnutelně zdegenerovala v sofistickou „podbízivost“. Když se ale vrátíme k jeho původní metodě, snáze pochopíme vše, co následovalo, a můžeme se naučit, jak si najít vlastní cestičku lesem rad o sebezdokonalování. Pokud si Sokrata dokážeme představit způsobem, který jeho filozofii vdechuje život, můžeme chvíli kráčet v jeho stopách, naučit se klást otázky, s nimiž pracoval, a přemýšlet o svém životě hlouběji, než jsme dosud dělali. Tento přístup slibuje více, než na co se obvykle zmůže moderní literatura o osobním rozvoji: způsob, jak žít, který se řídí naším vlastním rozumem, a ne radami ostatních, a který nás může vést ke svobodě a skutečnému naplnění.

Tato kniha představuje Sokratův život jako filozofickou cestu. Je to dramatizované pojetí, které k Sokratovi přistupuje jako k literární postavě s cílem prozkoumat vazby mezi jeho myšlením a životem. Doufám, že občas budete mít pocit, že čtete historický životopis, ale kniha ve skutečnosti z více než poloviny sestává z dialogů aplikujících filozofické koncepty tak, jak byly odvozeny z klasických textů. Berte ji jako výzvu, abyste filozofii chápali nikoli jako teoretický, abstraktní subjekt, ale jako praktický návod na život. Sokrates byl podle Plutarcha prvním, kdo ukázal, že filozofie se vztahuje na naše životy ve všech dobách a aspektech a že má co říct o každém jednotlivém z našich zážitků a aktivit.¹³

Možná nemáme velmi spolehlivé údaje o Sokratově životě, ale zachovaly se příběhy o něm a konverzace, které mu připisují jeho studenti. Nejpodstatnější není, co Sokrates skutečně řekl nebo udělal, ale jestli vy a já můžeme mít v dnešní době prospěch z myšlenek, které jsou s ním spojovány, a jestli si můžeme něco důležitého odnést z otázek, které údajně kladl. Podle Platona by nám Sokrates například sdělil toto:

Vy pak, jestliže mne poslechnete, budete se málo starat o Sókrata a mnohem více o pravdu; jestliže se vám bude zdát, že mluvím něco pravdivého, projevte se mnou souhlas, pakli ne, všemi důvody mi odpírejte.¹⁴

Skutečného Sokrata nikdy nebudeme znát. Literární postava Sokrata tak, jak ji nacházíme v dialozích, nám každopádně říká, že se musíme naučit znát sami sebe. I když tento příběh kombinuje skutečnost s fikcí, je možné, že když ho převyprávíme způsobem, který zdůrazňuje jisté otázky a jejich relevanci pro osobní rozvoj, může nám pomoci pochopit pravdu o sobě samých a osvobodit se od určitých chyb, které nás jinak mohou zaslepovat a uvězňovat.

1. SOUD

„Nevím jistě, milí Athéňané, jaký dojem na vás učinili moji žalobci. Já sám jsem však během jejich řeči málem zapomněl, kdo vlastně jsem – tak přesvědčivě hovořili.“¹⁵

Píše se rok 399 př. n. l. Filozof Sokrates, bosý a v chatrném oděvu, jak je jeho zvykem, povstal, aby promluvil k porotě sestávající z několika stovek athénských mužů, kteří se tísní v soudní místnosti. Výjev se odehrává na agoře v samotném centru Athén. Mnozí přítomní sotva ovládají svůj hněv. To, co Sokrates pronese dál, je podráždí ještě více.

„A bude-li se snad některým z vás zdát, že žertuji, pak vězte, že vám řeknu holou pravdu. Neboť já, mužové athénští, jsem si u vás nezískal tak špatnou pověst pro nic jiného než pro svou moudrost.“ Soudní síň ztichne, ale jen proto, že přítomní jsou dočasně ohromení Sokratovou poznámkou.

Sokrates pokračuje: „Filozofové přede mnou, s nimiž jsem nesprávně srovnáván, si osobovali nadlidskou moudrost. Tvrdili, že vědí, co žádný člověk nemůže vědět s jistotou: že znají povahu Slunce a Měsíce a podobných záležitostí. Naproti tomu moudrost, kterou jsem si vydobyl já, je druhu zcela vhodného pro smrtelníky. Slyšeli jste mě v minulosti mnohokrát říci, že mé vlastní zkoumání nemá nic společného s tím, co je v podzemí, v Hádově říši, či vysoko nad námi v nebeské říši bohů. Nejsem tímto druhem filozofa.“ S vypoulenýma očima, tupým nosem, plešatící hlavou a silnými rty, které se mu derou zpod vousu, připomíná porotcům komediální postavu burana nebo násilnického satyra z legend – nedívá se jim na něj dobře a nedůvěřují mu. Navzdory tomu na ně zírá a s nekompromisní sebejistotou pronáší: „Zabýval jsem se něčím mnohem bližším lidskému životu: Tím, co je v domě dobré, či špatné, abych si vypůjčil Homérův výraz. V tomto ohledu, na poli života, které je nejpříhodnější pro život smrtelníka, se vskutku nazývám moudrým.“

Rozčilení členové poroty se tlačí k zábradlí a v očích jim hoří vášeň, když na obviněného filozofa hlasitě plivají urážky. Někteří se mezi sebou dokonce začínají prát. Sokrates, který již překročil sedmdesátku, se tváří, že se ho to vůbec netýká. Musí se ale odmlčet, dokud soudní úředníci s jistou námahou neobnoví pořádek. Jeho mladá žena Xantippa a jejich děti u soudu nejsou. Všichni ale pociťují hlavně absenci Sokratova přítele z dětství a kolegy filozofa Chairefona, který před nedávnem skonal. Xenofon, jeden ze Sokratových mladých studentů, který si později udělá jméno, není přítomen, protože se zrovna účastní vojenského tažení. Většina Sokratových dalších přátel se do soudní síně dostavila. Je tu jeho celoživotní souputník Kriton, bohatý statkář, který stejně jako Sokrates vyrostl v předměstské athénské obci (deme) Alopeke. Faidon z Élidy, pohledný mladý aristokrat, který byl zajat a prodán do athénského veřejného domu, odkud ho Sokrates zachránil. Platon, jeden ze Sokratových zámožných studentů z aristokratických kruhů, který se jednoho dne stane nejslavnějším athénským filozofem. Každý jeden z nich je hluboce znepokojen stupňující se agresivitou davu.

O několik dní dříve Sokratovi nervózně překoktal předvolání k soudu mladík, kterého dosud neznal: Meletos, aspirující básník s dlouhým nosem, nepěstěnými vousy a zplihlými vlasy. V athénských ulicích se najednou nemluvilo o ničem jiném než o tomto obvinění. Pět set soudců plus jeden navíc pro případ rovnosti hlasů se ráno v den řízení odebralo do budovy héliaie, athénského nejvyššího soudu. Zaujali místa na lavicích před stranami sporu, od nichž byli odděleni dřevěným zábradlím, které pomáhalo tlumit šarvátky. Do soudní síně se nacpaly také stovky pozorovatelů. Otevřenou střechou na přítomné nemilosrdně pražily sluneční paprsky. Ze vzdáleného vrcholu sledovala dění obří socha bohyně Athény, stojící vedle svého chrámu Parthenónu.

Porota sestávala výhradně z athénských občanů mužského pohlaví, kteří již překročili třicítku. I když byli vybráni losem, díky čemuž pocházeli z různých společenských vrstev, jednalo se většinou o veterány peloponéské války, kteří byli vděční za tři oboly, jež jim stát za zasedání v porotě vyplácel. Místnost brzy prodchl kouř ze sladce vonícího pižmového kadidla, který se udržel po celý den a všem připomínal, co odpřisáhli bohům. Jeho vůně také překrývala zápach stovek potících se těl natlačených do stísněného prostoru.

„Budu hlasovat podle zákona,“ slíbili. „Co se týče záležitostí, na které zákon nepamatuje,“ pokračovala přísaha, „vhodím hlas podle svého nejspravedlivějšího chápání věcí a nikoli z přízně či nepřízně.“ Slíbili, že rovnou měrou vyslechnou žalobce a obviněné a že nebudou přihlížet k jakýmkoli záležitostem, které nesouvisejí s předmětem řízení. „To vše přísahám při Diovi, Apollonovi a Demeter,“ mumlali. Poté vyjádřili přání, aby jim bohové požehnali, pokud dodrží slovo, a aby je prokleli v opačném případě.

Jeden soudobý satirik tvrdil, že mnozí porotci jsou navzdory obřadné přísaze příliš malicherní na to, aby o vině či nevině hlasovali nezaujatě. Opíjel je podle něj pocit namyšlenosti pramenící z toho, že se jim u nohou krčí příslušníci athénské elity, především samolibí intelektuálové jako Sokrates. Podle Aristofana by bylo prosit některé porotce o milost stejně beznadějné jako snažit se uvařit kámen.¹⁶ Přirovnal je k rozlícenému roji vos, které si libují v tom, že mohou napáchat pořádnou spoušť. Napsal také, že soudní úředníci, kteří na průběh řízení dohlíželi, se dali snadno uplatit. Určitě ne všichni athénští porotci se podobali zahořklým starým rýpalům, kterými Aristofanes tak pohrdá, ale jeho karikatury musely být povědomé návštěvníkům divadla, kteří se jim smáli. Porotci se možná také poznali v hlavním hrdinovi Aristofanovy hry Oblaky, který Sokratovi nakonec udělí lekci tím, že mu až do základů vypálí jeho školu. Od samého začátku tak bylo nepravděpodobné, že by se nejkontroverznějšímu athénskému filozofovi dostalo spravedlivého zacházení.

Soudní zřízenec formálně vyvolal obvinění. „Tuto žalobu podává a přísahou potvrzuje Melétos, syn Meléta z Pitthu, proti Sokratovi, synovi Sofroniska z Alopeke,“ deklamoval, načež přečetl předmět žaloby: „Sokrates porušuje zákony tím, že neuznává bohy, které uznává naše obec, a zavádí nová božstva. Provinil se také tím, že kazí mládež.“¹⁷ Následně nechala porota hovořit Meléta a poté Anyta a Lykóna, svědky, které si Melétos vyžádal za účelem obžaloby. Nejznámější z nich byl dědic prosperující koželužny Anytos. Tvrdil o sobě, že zastupuje zájmy dalších řemeslníků, a stal se předním demokratickým politikem. Protože byl v minulosti obviněn z uplacení celé poroty, požádal – a podle jednoho zdroje uplatil – svého přítele Meléta, aby obvinění proti Sokratovi vznesl za něj. Lykón, který jim v tomto počínání pomáhal, byl buřičský rétor – a o moc více toho o něm nevíme. Sokrates tvrdil, že svědkové se dopustili křivopřísežnictví, protože vůči němu svědčili nepravdivě. Nakonec si porota vyslechla obhajobu samotného filozofa, po které přikročila k hlasování o jeho vině a trestu smrti požadovaném Melétem.

Sokrates, který zpočátku chodil sem a tam po řečništi, se nyní zastavuje, otáčí se k porotcům a trpělivě žádá, aby nebyl přerušován. „Vidím, že některých z vás se zmocňuje vztek, ale ačkoli se to může jevit jako přehnaně troufalé, slovo moudrost jsem nezvolil já, nýbrž Apollon, delfský bůh.“ Po zmínce boha se soudní síň opět ztišuje až na neúprosný kapot vodních hodin vedle vstupu, kterými se řídily soudní procesy. Sokrates na chvíli ustrne, tvář mu zkamení a čelo se mu krabatí. Ponořen v úvahách hledí do dálky nad hlavami porotců. Tento výraz je jeho přátelům dobře znám a znamená, že je zcela pohroužen do svých myšlenek. Někteří z nich si při pohledu na něj vybavují scénu, jež se odehrála o několik desetiletí dříve na svahu hory Parnas před chrámem, který působil jako z jiného světa. Právě tam se začal psát Sokratův příběh, nebo to alespoň tvrdil. Byl tam s ním tenkrát jeho souputník z dětských let Chairefon a mával svýma dlouhýma, hubenýma rukama, když spolu zapáleně debatovali o dvou slavných slovech vyrytých na pilíři u prahu Apollonova chrámu.¹⁸

Delfy jsou několik dní chůze severozápadně od Athén, na horském svahu, kde Diův syn Apollon údajně zabil draka Pythona. Legenda dále praví, že Zeus tam také svalil velký kámen zvaný omfalos neboli pupek, protože označoval samotný pupek světa. Tento posvátný kámen ležel v prostorách delfského Apollonova chrámu a Řekové z celého Středomoří tam každé čtyři roky putovali, aby se na počest Apollonova vítězství nad drakem zúčastnili pýthických her. Bylo to záhadné místo plné pokladů ze vzdálených zemí. Z této blahoslavené perspektivy v horách se světské nesnáze zdály relativně pomíjivé a bezvýznamné. Člověk by skoro věřil, že to je opravdu centrum vesmíru. Apollonův chrám taktéž ležel v samotném středu filozofie – v jistém smyslu byl rodištěm řecké moudrosti.

Delfský chrám zdobily dva velmi důležité nápisy. Ten první a rozhodně slavnější říkal: Gnothi seauton, „Poznej sám sebe.“¹⁹ Sokrates tento nápis, který měl příležitost spatřit na vlastní oči, miloval a často se na něj odkazoval. V následujících staletích napsali filozofové celou řadu několikasvazkových pojednání, ve kterých se tato dvě řecká slova snažili interpretovat. Na prahu příbytku nesmrtelného boha se jako nejočividnější význam jevilo, že máme brát zřetel na svou smrtelnost a podle toho se i chovat – znát sebe znamená vědět, že na rozdíl od bohů jednou určitě zemřete.²⁰ Sokrates považoval filozofii za svého druhu celoživotní meditaci o smrti. Už dávno se smířil se svou smrtelností, a tak jej hrozba popravy, která se nad ním nyní vznáší, nemůže vytrhnout z klidu.

„Většina z přítomných znala Chairefona,“ prolamuje Sokrates ticho mírným hlasem. Opět upírá zrak k přihlížejícím, pomalu přejíždí pohledem po celé síni a pokračuje. „Byl to můj přítel od dětství. Byl i vaším přítelem. Šel do exilu spolu s ostatními Athéňany a vrátil se po porážce třiceti tyranů.“ Mnozí přikyvují a v soudní síni vládne ticho, ale výrazy některých přítomných ještě více potemňují. Sokrates hovoří dále: „Byl to velice zbrklý muž. Vydal se do Delf a zeptal se…“ Několik členů poroty opět začíná řvát, takže v síni zavládne chaos a Sokrates musí počkat, dokud není obnoven pořádek. Opět zdvořile žádá, aby nebyl přerušován, ale musí zvýšit hlas, aby přehlušil nespokojené mručení.

„Zeptal se…“ Navzdory dalším výkřikům z hrdel porotců Sokrates pokračuje: „Zeptal se orákula, zda je někdo moudřejší než já. Bůh Apollon ústy své kněžky sdělil, že žádný člověk není moudřejší než Sokrates.“ Někteří porotci na něj začínají pořvávat, ale jiní je umravňují a důrazně je žádají, aby obviněného vyslechli. Sokrates gestikuluje ke galerii. „Ačkoli můj přítel Chairefon již není mezi námi, jeho mladší bratr Chairekrates se nachází zde v soudní síni a potvrdí, že každé mé slovo je pravdivé.“ Chairekrates současně pomalu přikyvuje a nespouští zrak ze Sokrata – v jeho očích jsou znát stopy slz, protože už tuší, jak dnešní den skončí.

„Proč to zmiňuji?“ táže se Sokrates a naklání se dopředu. Pozoruje, že nastolením tohoto tématu mnohé přítomné rozladil. „Abych vysvětlil,“ klesá na hlase a upřeně se dívá na ty nejrozčilenější porotce, „jak jsem získal tak špatnou pověst.“ Sokrates čeká, až utichne jejich mumlání, než začne vyprávět svůj příběh…

„Jakmile se mi donesl výrok orákula, byl jsem zmaten a okamžitě jsem se sám sebe ptal: ‚Co asi mohl Apollon myslet tím, že já, Sokrates, jsem nejmoudřejším ze všech lidí?‘ Byla to záhada, na kterou jsem zatím neměl odpověď. Pokud mi je známo, nejsem nadán žádnou moudrostí – ani velkou, ani malou. Jenže Apollon je bůh a hovořit nepravdu by bylo proti jeho přirozenosti.“ A každý z přítomných si vskutku uvědomuje, že by bylo nehorázné, kdyby Sokrates před soudem obviňoval boha ze lži.

„Po dlouhém přemýšlení jsem vypracoval metodu, jak otestovat jeho odpověď. Uvědomil jsem si, že pokud najdu někoho moudřejšího než já, budu se moci odebrat do Delf a předložit Apollonovi důkazy. Kdybych mu ukázal evidentní výjimku vyvracející jeho tvrzení, přinutil bych ho, aby objasnil, jak to myslel. Vlastně bych postupoval zhruba stejně, jako se člověk chová tady před soudem, když napadá tvrzení svědka. Řekl bych: ‚Prohlásil jsi, že jsem nejmoudřejší ze všech lidí, ale zde je člověk, který je evidentně moudřejší než já.‘²¹ Zamířil jsem tedy za slavným státníkem, který má pověst moudrého muže a jehož jméno nemusím zmiňovat.²² Jakmile jsem s ním začal hovořit, bylo zhola nemožné, abych ho považoval za skutečně moudrého člověka, ačkoli si to o něm myslí mnoho lidí, především pak on sám.

Pokusil jsem se mu dokázat, že ačkoli se považuje za nadobyčejně moudrého,“ pronáší Sokrates, „mýlí se. V důsledku toho mne začal nenávidět a tuto zášť sdílí i několik jeho přátel, kteří našemu rozhovoru naslouchali. Když jsem odtamtud odcházel, začal jsem si myslet, že jsem na tom lépe než on, ačkoli se nemohu domnívat, že některý z nás ví něco vskutku důležitého o ‚dobru‘ nebo smyslu života. Přestože neví nic, neoprávněně se domnívá, že ví něco, co je velmi důležité. Já naproti tomu nic důležitého nevím, ale ani si to o sobě nemyslím. Zdá se mi tedy, že přinejmenším v tomto ohledu mám výhodu nad tímto druhem lidí: uvědomuji si, že mi není známa pravá podstata dobra, krásy a dalších takových záležitostí.

Pokračoval jsem tedy v pátrání, chodil jsem od jednoho člověka ke druhému a ty, kteří si osobují moudrost, jsem testoval stejným způsobem. Při tomto počínání se mnoho jiných lidí obrátilo proti mně. Někteří o mně šířili zvěsti, jiní mě plísnili, a pár mi dokonce dalo na ulici pocítit sílu svých pěstí. To vše jsem snášel bez stížnosti. Zlobit se na tyto útočníky mi připadalo stejně nesmyslné, jako bych vinil osla za to, že mne kopl, nebo psa, že na mě štěkal. Zpočátku mne znepokojovala nevraživost, kterou mé otázky vyvolávaly. Domníval jsem se ale, že nemám jinou možnost než vytrvat. Apollonův verdikt je důležitější než má reputace. Měl jsem povinnost najít někoho, kdo se jeví jako člověk obdařený znalostí, abych vyřešil záhadu této věštby.

Bylo to, jako bych měl plnit Heraklovy úkoly. Při hledání moudrého muže jsem putoval z jednoho místa na druhé. A přísahám u psa, občané athénští, že vám musím povědět pravdu o výsledcích svého počínání. Po veškerém pátrání jsem dospěl k závěru, že muži, jejichž moudrost je opěvována nejvíce, jsou často ti nejpošetilejší. Jiní, kterých si většina lidí váží méně, jsou ve skutečnosti mnohem moudřejší a lepší.“ To opět vyvolává mručení porotců, i když ne všichni mají vůči Sokratově poznámce námitky.

„Svým úsilím jsem si nadělal nepřátele, z nichž mnozí disponují vlivem, a to je jediný důvod ošemetné situace, v níž se teď nacházím. Jsem nazýván moudrým těmi, kteří si představují, že jsem nadán moudrostí, již nevidím u jiných. Pravdou však je, že jen bůh je moudrý. Apollon svým výrokem hodlal ukázat, že ve srovnání s ním má moudrost lidí jen pramalou, ba nulovou hodnotu. Když použil mé jméno, jen na mém příkladu osvětlil obecnější pravdu, jako by chtěl sdělit: ‚Nejmoudřejší je ten, kdo si jako Sokrates uvědomí, že jeho domnělá moudrost nestojí za nic.‘ Po veškerém tomto úsilí jsem tedy byl nucen dospět k názoru, že výrok orákula nelze vyvrátit, ale rovněž jsem usoudil, že jsem se přiblížil k pochopení jeho významu.“

Sokrates se nechoval, jak by se dalo čekat od muže před soudem. Obzvlášť výše zmíněná slova mnoho porotců podráždila, protože se zdálo, že obviněný zpochybňuje jejich moudrost. U athénských soudů neexistovala funkce soudce, proto bylo nutné veškeré argumenty adresovat porotcům. Sokrates šel proti zavedeným pořádkům, když porotce oslovoval prostě jako své athénské spoluobčany, nikoli formálněji jako „členy poroty“ – nezdálo se, že je považuje za své soudce.

„A tak kráčím světem, poslušen bohů,“ pokračuje, „a hledám znamení skutečné moudrosti v občanech i cizincích, kteří se jeví jako moudří. Pokud se ukáže, že se jim moudrosti nedostává, musím dát za pravdu orákulu. Toto poslání pohltilo takovou část mého života, že mi již nezbývá čas na žádné záležitosti veřejného zájmu či mé osobní věci. Zašlo to tak daleko, že kvůli své oddanosti filozofii a službě Apollonovi žiji v chudobě.“

Sokrates uměl působivě rázovat sem a tam a provrtávat očima ty, k nimž hovořil, a tak si někteří porotci připadali jako ryby, které zmerčil pelikán. Mnozí se cítili, jako by oni byli souzeni obviněným. Ten navzdory jejich nasupeným pohledům pokračuje: „Někteří z vás se zeptají: ‚Což se, Sokrate, nestydíš, že jsi v životě kráčel po cestě, která nemůže vyústit v nic jiného než v tvou předčasnou smrt?‘ Mýlíte se však, pokud si myslíte, že dobrý člověk by měl svá rozhodnutí opírat o výpočet pravděpodobnosti života či smrti. Měl by zvažovat jen to, zda koná dobře, či špatně. Jinak bychom dle vašich měřítek museli předpokládat, že Achilles a jiní hrdinové, kteří padli u Tróji, byli bezcenní lidé. Podle Homérova vyprávění totiž riskovali život, jelikož hanbu nenáviděli více, než se báli nebezpečí. A vskutku – když má člověk dané místo ať už ze své volby, či z rozhodnutí svého velitele, měl by tam zůstat. I v hodině největšího nebezpečí by měl trvat na svém a dbát jen na svou čest a ani na okamžik by se neměl obávat smrti.

Ještě před chvílí nebylo u soudu kvůli ryčení rozhořčeného davu nic slyšet. Nyní ale soudní síň opět zcela ztichla. Vody v hodinách už povážlivě ubylo. Sokrates přetrhává ticho a opět se obrací ke svým athénským spoluobčanům. „Anytos a Melétos mne mohou zabít,“ říká, „ale ublížit mi nemohou.“