Překlad knihy byl podpořen grantem Goethe-Institutu.

© 2024 S. Fischer Verlag GmbH

Translation © Michaela Škultéty, 2026

Translation © Radek Malý (překlad básní)

Original German title: DIE PROJEKTOREN

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2026

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-818-3 (ePub)

ISBN 978-80-7593-819-0 (mobi)

JEDNA
(THE TOWER OF GÜNTZ)

„Mluvíte opravdu dobře německy, Mister…“

„Děkuji, pane doktore. V naší rodině je to dlouhá tradice. Můj pradědeček tady býval americkým konzulem.“

„V Lipsku? Nebo do you mean v Berlíně?“

„Ne, v Berlíně ne, pane doktore. Když jsem řekl tady, měl jsem vlastně na mysli městečko kousek od Lipska. V horách.“

„V Krušných horách?“

„Ano, v Krušných horách. Erzgebirge. Pěkné německé jméno.“

„Wonderful, indeed! My Němci často zapomínáme na temnou krásu našeho jazyka.“

„Temná krása, to jste řekl velmi… krásně, pane doktore!“

„Nu, mě zase fascinuje váš jazyk, tedy jazyk vaší země, široký, strohý a přitom ležérní. Jak by to asi znělo v americké angličtině… The Archmountains?“

„Ehm… Arsch-Mountains, pane doktore? Arsch jako zadek?“

„Omlouvám se za svou výslovnost. My Sasové necháváme jazyk líně klouzat, jak se u nás říká.“

„Ach ne, vaše angličtina je veskrze…“

„Thank you! Erzberge, Archmountains. Název odkazuje na archanděla, rozumíte? Erzengel. The archangel. Ale nač vám to vlastně vykládám, jste přece Američan, Mister…“

„Je snad podle vás ten archanděl z rudy, pane doktore? Erz je přece také ruda, nebo se mýlím? Anděl z roztavené rudy… Rudě planoucí.“

„Ne, to asi není, máte pravdu. Snad bych to měl raději přeložit jako The Iron Mountains, ale nechme toho. Dozajista jste měl na mysli americký konzulát v Annabergu-Buchholzu.“

„Zcela správně, pane doktore! Když pradědeček o těch místech mluvil, znělo to nám dětem jako nějaká zvláštní zaklínadla. Annaberg, Erzgebirge.“

„Naše staré mountains a lesy jsou domovem mnoha pohádek a legend, Mister…“

„A přesně to je součástí mého výzkumu, pane doktore.“

„Bez toho pana doktora, please! Připadám si pak, skoro jako bych mluvil s pacientem, Mister…“

„S pacientem? Ach ne, jen to ne, pane…“

„Žádný strach, jsme tu velmi komfortně zařízeni. You can be patient as a patient, malý žertík. Kde jsme to skončili?“

„U amerického konzulátu.“

„Yes! The good old devatenácté století…“

„V Annabergu se prý zastavil čas, pane doktore.“

„Hm. The kaiser, the nazis nebo socialismus?“

„Předpokládám, že od každého trochu. Možná je to mystické místo…“

„Znamená to, že jste Annaberg-Buchholz a pradědečkův konzulát nikdy neviděl in reality, nikdy jste si na ty zdi nesáhl, Mister…?“

„Ach, realita, pane doktore… Ale jsem na cestě tam, putuji v pradědečkových stopách a ve stopách dr. Maye!“

„The good old dr. May! Když jsme chodili do hor na výlety, často jsme si přehrávali jeho dobrodružné příběhy. Co přehrávali: My jsme se jeho hrdiny stávali.“

„Orient, nebo Divoký západ?“

„The wild west, přirozeně! Indiáni a cowboys, banditi a zlatokopové… Ačkoli oni to moc rádi neviděli.“

„Oni?“

„Však víte, úřady, škola, komunisti. Knihy dr. Maye byly tehdy ještě…, jak to říct…“

„Zakázané, pane doktore?“

„Ne, oficiálně ne. Řekněme: nežádoucí. Ve vzduchu visel náznak zákazů, if you understand, Mister…“

„Náznak zákazů a zákaz náznaků, jak báječné! Ale vy jste si přesto neochvějně hráli v horách, pane doktore, neochvějně jste čelili komunistickým úřadům.“

„Prosím vás, byli jsme děti. Children!…“

„A byl jste členem socialistické turistické skupiny, pane doktore, té vaší obdoby skauta?“

„Kdyby jenom to! Byli jsme pionýrská organizace Ernsta Thälmanna!“

„Thälmanna, myslíte toho slavného německého dělnického vůdce? Naši… lektoři nám vyprávěli o významných komunistech, abychom se vcítili do nepřítele. Nás to ovšem fascinovalo.“

„Fascinace komunismem, není-liž pravda? Mister…“

„Všechny ty legendy, pane doktore! Teddy Thälmann prý měl ruce velké jako talíře, takový komunistický Old Shatterhand…“

„Surprise, surprise, pěknej maglajz!“

„Ale, pane doktore…“

„Hm, patrně jsem se nechal unést. Jenže vy mě neustále překvapujete, od chvíle, co jste u nás zaklepal. Thälmann a Old Shatterhand! A já si vždycky myslel, že v Americe toho slavného Mayova hrdinu, který dokázal omráčit nepřítele jedinou ranou pěstí, nikdo nezná…“

„Už jsem vám přece řekl, že právě proto jsem tady, pane doktore!“

„Prosím, skip the doctor!“

„Musíte mi prominout, asi to dělá tohle místo, ta instituce…“

„Impozantní, viďte? Je to místo hlasů a obrazů. Ačkoli teď v chodbách vládne silence.“

„… a ty chodby se zdají být nekonečné, pane dok-“

„Nekonečné jako hory, Iron Mountains mého dětství, Mister…“

„Po nichž jste putoval se svými mladými soudruhy?“

„You say it! S rudou vlajkou. Hledající socialistickou horskou krajinu. Možná jsme prošli i Annabergem-Buchholzem…“

„Pouhé unavené možná, pane doktore? Znamená to, že si přesně nevybavujete ty… ztracené časy?“

„Ony se vrátí, jsem si tím absolutely jistý, I am naprosto sure, Mister…“

„Legendy se stanou pravdou, pane doktore?“

„A naopak!“

„Slyšte, slyšte!“

„Big words! Perhaps příliš velká slova, Mister…“

„Smith!“

„Díky! A máte pravdu, dlouho jsem si myslel, že to byla jenom jedna ze starých legend, star spangled banner nad korunami Krušných hor…“

„Vrcholky, pane doktore.“

„Co… ehm, what do you mean, Mister…?“

„V korunách ticho je, ni vání necítíš nad vrcholky vát…“

„Ach, I understand: Už ptáčkové došvitořili, počkej jen chvíli…“

„… též budeš spát. My vaše klasiky milujeme, pane doktore!“

„Což nás opět přivádí k našemu dr. Mayovi.“

Hory, v rozhovoru dvou pánů kráčejících dlouhou chodbou, hory vynořující se za nimi, vystupující ze slov, tam, kde slunce prosvítá zakaleným sklem okna, čtverce světla na podlaze, prach v tom světle, krychličky prachu a světla za oběma pány, krajiny v těchto kukátkách, spatřené jen pacienty, kteří vyhlížejí z okének ve dveřích; pacienti už sto sedmdesát let sedí ve svých pokojích a vidí rozeklané hory, bílo-šedé skalní štíty, nad nimiž se vrší mraky, obrovského muže ženoucího stádo koz údolími, vesnice v nížině před horami, azurově modré moře v dálce, vojenský náklaďák rachotící po cestě, jež stoupá vysoko do hor; pacienti vidí stíny na svazích, záblesky kamerových objektivů v ranním světle, ve večerním světle, indiány plížící se po svazích, obláčky kouře z výstřelů, indiáni a kovbojové padají k zemi, znovu vstávají, natáčí se film, pak se všechno zatemní a zčerná, prolínačka, vzniká nový obraz, jiné, temnější hory, liduprázdné lesy na svazích táhnoucích se až dolů do údolí, vlhká mlha, již pije vlk, vdechuje ji, vydechuje, na jeho pyscích se třpytí bělavé kapky, vlci se vracejí do starých lesů, do hor, překračují neviditelnou hranici, jen tu a tam zbytky plotů mezi stromy, slzy se bíle lesknou, hranice byla srovnána se zemí, v jiném století…

„Svršek.“

„Ehm… Co tím myslíte, pane…?“

„Jaký je…, promiňte mi mou výslovnost…, jaký je rozdíl mezi svrškem a vrškem?“

„Jak bych vám to jen vysvětlil… Svršek je kus oblečení, něco jako kabát, ale to slovo se v našem kraji nepoužívá, dokonce ani mezi vršky Krušných hor, kde váš dědeček…“

„Great!“

„Prosím? Co vás na tom tak nadchlo?“

„Odpusťte, zase jsem přešel do své mateřštiny.“

„No problem!“

„Chtěl jsem ale říct, že konzulem v Annabergu byl můj great-grandfather, tedy pradědeček, nikoli dědeček. V roce devatenáct set osm. Po něm už nikdo nepřišel, konzulát zavřeli, on ještě nějakou dobu zůstal v Evropě, a když začala válka, vrátil se do Ameriky.“

„Amerika… Zpátky do onoho snu, nebo back z onoho snu…“

„Do Jemenu, pane doktore?“

Smích v chodbě, jíž oba pánové kráčejí, ruce založené za zády, smích, jejž oba pánové zřejmě neslyší, hovoří a kráčejí dál, zpomalují, zrychlují, chodba jako by se rozšiřovala, protahovala, pak se znovu objeví její konec, tmavočervená cihlová zeď bez dveří, stará a zvětralá, kameny zčernalé, jako by je olízl oheň, náhle se však stěny začnou klenout, zaoblovat a chodba se dává znovu do pohybu, mění se v čím dál užší rouru, táhnoucí se do nekonečna, jako dalekohled, jejž lze zasouvat a vysouvat; smích zpočátku jen velmi jemně a tiše rozechvívá zamřížovaná okénka ve dveřích, až je posléze rozezní, nepostřehnutelně sílí a pak znovu slábne, přechází v chichotání a kašlání, oči za okénky ty dva muže zkreslují jako optické čočky, jednou se zdají větší, jednou menší, stejně jako se chodba natahuje a zase smršťuje, a blázni vyhlížejí ze svých pokojů, pokud zrovna neleží v postelích a nespí nebo nezírají do stropu a nepočítají drobné částečky prachu vznášející se ve světle, jež do pokojů proniká zamřížovanými okny, jejich smích jako zvukový impulz echolotu ohmatává zdi bez dveří, ohmatává bílé stěny i rudočerné zdi ožehnuté ohněm, ohmatává oba pány kráčející chodbami s rukama založenýma za zády, proniká jejich hovorem, chichotání bláznů se šíří spletitým několikapodlažním cihlovým komplexem stále hlouběji, až se zvuk smíchu nakonec dotkne jednoho muže, impulzy ze všech stran, dotkne se nahého muže, jenž mlčky sedí uprostřed svého pokoje, ruce složené v klíně, kolem hlavy má jakýsi turban, jsou to ale jen cáry zeleno-bílého plátna (anebo ručník z umývárny), mužův stříbrobílý vous začíná jiskřit, jako by byl nabitý statickou elektřinou, stěny pokoje jsou hustě popsané, tolik slov, tolik vět, překrývají se a proplétají, zhuštěná slova, věty v kruzích, v obrazech, slova a věty přes sebe, mezi sebou, jako neznámé znaky…

„Obdivuji vás i váš… ústav, pane doktore, jak se snažíte vnést řád do chaosu.“

„Ach, víte, posloucháme tu tolik hlasů, že se často ztrácíme sami sobě.“

„Slyšíte pacienty, i když nejste ve službě?“

„Já jsem pořád ve službě! A je to především jeden pacient. Náš fragmentarista. Vypráví a vypráví a popisuje stěny.“

„Fragmentarista, pane doktore?“

„We call him so, protože vnímá svět už pouze ve fragmentech. Válka a útěk wounded his mind.“

„A on popisuje zdi vašeho ústavu?“

„Ó ano, day and night!“

„Die Zeit, die Zeit, pane doktore.“

„To jste řekl moc hezky. Američan veršuje německy s Němcem, který mu v angličtině nahrává!“

„Ehm… ano, pane doktore.“

„Chápete doufám, že nemohu odolat pokušení čas od času použít vaši fascinující řeč.“

„Je mi potěšením, tak daleko od domova…“

„Nu, jisté pocity domova byste tady snad měl mít – žil tu přece váš great-grand… eh, grand-great… nebo snad double-grand-Vater!“

„Můj pradědeček byl v našem americkém domově jako německý duch.“

„Zlý duch?“

„Ne, to bych neřekl. Třebaže se dlouho pokoušel pochopit vůdce. Vždy byl pro… pro jakýsi druh dohody…“

„You mean the appeasement, Mister…?“

„Přesně tak, pane doktore! Nu, zdá se, že i já už jsem příliš dlouho v Evropě a zapomínám na zvuky svých států…“

„Don’t worry! Co vyhodíte oknem, comes very often back dveřmi!“

„Okna našeho domu, pane doktore… Pořád ho vidím, jak tam stojí, skoro stoletý…“

„Vůdce? Malý joke. Myslíte svého pradědečka.“

„… a bílé vlasy mu vlály ve větru a pořád dokola mluvil do jarního nebo zimního vzduchu, jako by oslovoval minulost: Píp, píp, píp /máme se tu líp, / každý snězte, co se dá, / jen ne svého souseda. Už tenkrát snil o německo-americké frontě proti bolševismu. Celý dům pokaždé vyzdobil pozamenty, které si v roce devatenáct set dvanáct přivezl z…“

„Pozamenty z Jericha? Sorry, another wordplay, Mister… eh…“

„Smith!“

„Takže je pravda, pane Schmidte, že Američané zde kdysi otevřeli konzulát, aby mohli přímo na místě kontrolovat obchod s  proslulými krušnohorskými střapci na uniformy, žádanými po celém světě?“

„Jste výborně informován, pane doktore. Vždycky jsem si myslel, že existence konzulátu se tady zam-zam-zam…“

„You mean zamlčovala, pane Smithe? Ale vždyť jsme měli vlastivědu!“

„Vlastibranu, pane doktore?“

„Vědu, not branu. Oblíbený školní předmět vlastivěda, nezaměňovat s  o něco méně oblíbenou občanskou výchovou, nás v době studené války, frigid war, smím-li si dovolit volný a poněkud… ehm… kreativní překlad, o někdejší celosvětově významné výrobě pozamentů v Krušnohoří informoval…“

„Omluvte mou vsuvku, pane doktore, ale máte na ty socialistické časy dobré vzpomínky? Frigidní, jak jste sám řekl, vaše malá země přece zrovna nebyla. Slyšel jsem o obrovských nudistických kempech…“

„Mlčte, prosím! Nenáviděl jsem tu jejich dělnickou kulturu svobodného těla. Matka mě na nudapláže brávala s sebou, celé moje dětství bylo zaplavené pinďoury, kozami a zadky a…“

„To je příšerné, pane doktore!“

„Indeed, indeed!“

„Měl jsem na mysli, že v Americe se řada lidí skutečně domnívá, že jste tu měli jakýsi GULAG.“

„Tady? V Pomocném léčebném a pečovatelském ústavu dr. Güntze pro duševně choré v Lipsku-Thonbergu?“

„Ne, oním tady jsem myslel tuto zemi, vaši zemi, pane doktore, tedy bývalou zemi…“

„Jež kdysi byla novým Německem! Ostatně krásně je to vyjádřeno v naší Hymně dětí: ‚Námahou svou nešetřete / ani vášní s rozumem / Německo ať zářně kvete / jako každá jiná zem.‘“

„To je hotová poezie, pane doktore! A jak krásně zpíváte…“

„Poezie, utopie. A přesto si vaši krajané myslí, že Německá demokratická republika byla GULAG?“

„Kde je socialismus, tam je i Stalin…“

„Inu, Mister…“

„Smith, pane doktore.“

„Byl jsem mladý muž, pane Schmidte. V mnoha ohledech jsem byl šťastný. V jiných nešťastný, stejně jako dnes.“

„Nikdy jste netoužil cestovat? Amerika…“

„Cestovat, to ano. Ale spíš do Orientu. Z Bagdádu do Istanbulu. Pouští, dolů po Nilu, temným Súdánem k jeho pramenům, snad až ke zmizelému Čadskému jezeru. Africko-orientální sny našeho dr. Maye! Ale v Americe I have been very often.“

„V Americe? Myslíte po pádu zdi?“

„Ne, ne, Mister Smith, dávno před Wende. Když jsem byl malý, do Ameriky jsme často jezdili.“

„Chcete tím říct, že jste si Ameriku vysnil, stejně jako si ji dr. May kdysi vysnil ve svých románech?“

„Jak možná víte, Mister Schmidt, já v americké cesty a dobrodružství dr. Maye věřím. I am a believer!“

„Nuže, pane doktore, fakta lze jistě najít nebo vytvořit…“

„Nejdu tak daleko, abych tvrdil, že v Mayových románech z Divokého západu je všechno pravda. Zbraně jako pětadvacetiranná henryovka nebo mohutná medvědobijka spadají spíše do kategorie obřích klád a věčných klátičů – nebo možná obráceně.“

„Musím protestovat, pane doktore!“

„Ne, Mister Smith, dr. May cestoval po Divokém západě v době indiánských válek! Krutost vašich krajanů ho vysloveně traumatizovala.“

„Musím opětovně protestovat, pane doktore!“

„Protest vzat opětovně na vědomí, Mister Schmidt. Aber the war war wahr, smím-li to tak vyjádřit, válka byla skutečná.“

„Nechme indiánské války stranou, pane doktore. Jsem totiž přesvědčen, že dr. May podnikl už mezi roky 1865 a 1870 několik cest do Orientu, nikoli však do Spojených států.“

„Moje fakta, Mister Smith, jednoznačně hovoří pro Divoký západ!“

„Ale přece je prokázáno, že se dr. May do Ameriky dostal teprve několik let před první velkou válkou. To byl váš boj s indiánskými kmeny dávno minulostí, pane doktore, a Západ už nebyl divoký!“

„Prosím vás, Mister Schmidt, nechte konečně toho pana doktora away. Říkejte mi prostě jen Dulle!“

„Dulle?, pane…“

„The other way, please. First pane, potom Dulle, Mister Schmidt!“

„Oh, your name is pan Dulle! Když jsme se představovali, špatně jsem vás pochopil, myslel jsem, že máte…“

„Škytavku, Mister Schmidt?“

„Na zdraví, pane Dulle!“

„Sasík líně klouže jazykem, Mister Schmidt. A co se týče Ameriky…“

„Jsem velmi… zvědavý na vaše fakta, pane Dulle!“

A o něco později už oba pánové stojí na vyhlídkové plošině na střeše Pomocného léčebného a pečovatelského ústavu dr. Güntze pro duševně choré vedle obrovského dalekohledu, který jako kanon míří na plochou krajinu za posledními domy města. A obloha se pomalu zbarvuje, pruhy červené, zatím ještě růžové, tmavnou v nastupujícím soumraku a oba pánové hledí přes zahrádky tísnící se mezi řadami domů a Pomocným léčebným a pečovatelským ústavem dr. Güntze pro duševně choré, parcela vedle parcely, prstenec malých parcel a zahrádkářských kolonií, uprostřed ústav, zámek, jak mu zahrádkáři přezdívají. „Doktor Güntz je stejný člověk jako jeho otec a dědeček,“ šeptají si mezi záhony a zahradními chatkami, nad parcelami se vznášejí kouřová znamení z grilů. „Ten samý!“ opraví je jeden zahrádkář a milovník přírody, zatímco polévá dřevěné uhlí podpalovačem. „Ale to je přece totéž jako stejný,“ namítne další grilovací a zahradní specialista. „Doktor Güntz sedí ve svém zámku už od roku osmnáct set třicet devět,“ šeptají zahrádkáři (a zahrádkářky!), „ale má mnoho jmen: Dulle, Sternau, Güntz,“ a rozdmýchávají gril, protože uhlí se musí nejdříve rozžhavit, než se na rošt položí maso. „Dottores chodí tam a sem / do zámku, ze zámku, den co den,“ rýmuje manželka jistého sečtělého zahrádkáře, zatímco obrací krvavé maso; a nad střechami domů se dosud vznáší lehkost večera před tíhou noci.

A oba pánové na vyhlídkové plošině si přikládají dlaně k čelu, před oči, jako by salutovali. Za nimi, uprostřed ústavního parku, se temná, dočerna zvětralá Güntzova věž tyčí mezi nízkými stromy a keři, vrhá stín na vyhlídkovou plošinu s dalekohledem, vrhá stín na střechu hlavní budovy Pomocného léčebného a pečovatelského ústavu pro duševně choré.

„A teď se, můj milý Mister Smith, podívejte až do Ameriky!“

„Nechte mě hádat: Uvnitř toho obrovského teleskopu uvidím projekce, že ano, pane Dulle?“

„Vůbec ne, Mister Smith.“

„Hm. Ale jistě se jedná o prvek slavné geovizuální hypnotické terapie dr. Güntze? Něco jako stereoptikon, kde se sny a optické iluze propojují s krajinou. Nejspíš tu nahoře kdysi jako pacient stál i náš dr. May!“

„Ne, ne, Mister Smith, tak starý náš speciální teleskop zase není. Přestože firma Pentacon, podívejte, tady je logo…“

„Aha, Pentacon z Drážďan, dříve Zeiss Ikon. Říká se, že Sověti, tedy KGB, bývali kdysi jejich nejlepšími zákazníky…“

„Nechte si ty staré pohádky ze studené války, Mister Smith. Prý KGB! Nanejvýš Stasi.“

„Sotva se odvažuji zeptat, pane Dulle, ale…“

„Tak se neptejte, Mister Smith! U jména Pentacon bychom si měli připomínat spíše úspěchy multioptického snímání a zobrazování, zvláště když náš vážený dr. Güntz nechal už v roce 1898 vybudovat v našem ústavu bioskop s projektory podle patentu bratří Skladanowských.“

„Bioskop? Takže něco jako kino?“

„Nu, vy přece podle všeho znáte teorie a terapie našeho doktora, tehdy i dnes revoluční.“

„Světlo a sen, pane Dulle.“

„A právě proto se, prosím, podívejte do okuláru, Mister Smith. Mohli bychom si k sobě přitáhnout hvězdy, jenže my chceme…“

„Nový svět?“

A také později, když stojí v bílém pokoji dr. Maye (u stropu bzučí stará žárovka, postel–stůl–židle, za oknem stíny a hlasy večerního ústavního parku), vidí muž, který se představil jako Mister Smith, obrazy, jež mu přinesl velký dalekohled: nádražní budova v údolí, zalesněné horské svahy, řeka, kolejiště, drezína na vedlejší koleji, ceduli na cihlově červené nádražní budově v nastávajícím soumraku stěží rozeznával: Amerika/Sasko.

Ale pak, když opatrně posouval teleskop firmy Pentacon, dříve Zeiss Ikon, milimetr po milimetru, po zlomcích milimetru, protože jediný nepozorný pohyb ho mohl zavést daleko za českou hranici, oslepilo ho světlo… „Co přesně vidíte v naší saské Americe, Mister Smith?“

Na zemi před nádražní budovou leželo jenom pár vybledlých papírových jízdenek, vedle kolejí, na peronu, označené razítkem, procvaknuté, znehodnocené: Wir fahr’n fahr’n fahr’n nach A-me-ri-ka! Děti, které si svoje zpáteční jízdenky do Ameriky strkají do kapes u kalhot, do malých turistických batůžků, protože je druhý den chtějí ve škole ukázat kamarádům… Byl to stánek s občerstvením, co viděl na nevelkém prostranství před nádražím? Diner by tomu říkali v Americe, tedy v té opravdové Americe. Několik zahrádek s chatkami za stánkem, tisknoucích se ke svahům hor, plastový rozkládací stůl před jasně osvětleným interiérem vagonu, ale ještě mnohem jasnější byl neonový nápis na střeše stánku, oslnil ho, pronikl mu okulárem přímo do oka: AMERIKA’S BEST SÜSS-SAUER CHINA IMBISS.

„Jste si jistý, že ten… diner… opravdu vidíte, Mister Schmidt?“

„Ano.“

„A za pultem stojí dva… Asiaté… a čekají na zákazníky?“

„Ano.“

„Jeden velmi tlustý Asiat a jeden velmi hubený a vysoký Asiat?“

„Ano.“

„A podle všeho se kvůli něčemu hádají?“

„Ano.“

„A teď ten hubený hází po tom tlustém… nudle?“

„Ano.“

„A jiní… lidé… poblíž nejsou?“

„Ne. Tedy ano.“

„Vidíte někde… oheň?“

„Oheň, pane Dulle? Ne. Počkejte! Přichází skupina mužů, zřejmě jsou rozzuření. Jeden z nich drží něco jako pochodeň.“

A v bílém pokoji dr. Maye upírali oba pánové pohled na dvě slova, stěží rozeznatelná na mírně zašedlé bílé stěně: Rex Damagdarut.

A muž, který si říkal Mister Smith, se zeptal, v hlavě stále záři stánku s občerstvením u nádraží Amerika a záři pochodně, zdali se skutečně jedná o rukopis dr. Maye. Pan Dulle to okamžitě potvrdil, nápis pochází z roku 1865. Z roku, který dr. May strávil jako pacient v Pomocném léčebném a pečovatelském ústavu dr. Güntze pro duševně choré.

A muž, který si říkal Mister Smith, se ptal dál, kde dr. May vůbec vzal uhel, protože není pochyb, že právě kreslicím uhlem dr. May tato dvě slova…

Načež pan Dulle opět poukázal na organizační talent dr. Maye, jenž přece dlouho předtím, než jako spisovatel a cestovatel dosáhl světové proslulosti, a jemuž byl udělen doktorát, proslul právě svým organizačním nadáním, v Sasku i mimo něj, pročež se ocitl právě zde, v Pomocném léčebném a pečovatelském ústavu dr. Güntze pro duševně choré. A odtamtud, respektive odsud byl převezen do pracovního domu na zámku Osterstein u Cvikova.

Muž, který si říkal Mister Smith, znovu vyzvídal, zda onen podivný Damagdarut přece jen nemůže být město, vesnice nebo východoněmecká železniční stanice, protože co lze vlastně vyloučit, když v Sasku oficiálně existuje dokonce i obec jménem Amerika?

Pan Dulle se omluvil za svou dočasnou nesoustředěnost, stále prý je rozrušen náhlým návratem obrazů hořícího stánku s čínským občerstvením, protože k tomu došlo v roce 1992, krátce po velkém převratu.

Muž, který si říkal Mister Smith, ale už mezitím za pomoci svého kapesního počítače zjistil, že místo jménem Damagdarut nikde na světě neexistuje, zato malá železniční stanice Amerika, úředně zapsaná od roku 1876, současně představuje čtvrť městečka Penig, až do roku 1994 však patřila k Arnsdorfu, pan Dulle by si měl uvědomit, že žhářský útok na americký stánek s čínským občerstvením v roce 1992 tudíž spadal pod Arnsdorf, a pokud by se ovšem nyní, po více než dvaceti letech, odehrál znovu, spadal by do jurisdikce města Penig.

A oba pánové upírali pohled na stěnu, na níž dr. May, ještě než se jako spisovatel a cestovatel proslavil po celém světě, zanechal ona záhadná slova. Rex Damagdarut.

Pan Dulle opakovaně vyjádřil lítost nad ztrátou Mayových lékařských záznamů v chaosu nastalém po roce 1945.

A muž, který si říkal Mister Smith, si nyní přál vědět, zda vůdce skutečně někdy navštívil Pomocný léčebný a pečovatelský ústav dr. Güntze, přirozeně nikoli jako pacient, nýbrž jako horlivý obdivovatel dr. Maye, jehož světová kariéra možná započala právě zde, v Pomocném léčebném a pečovatelském ústavu dr. Güntze, nebo ji přinejmenším podpořily tehdy i dnes revoluční léčebné a výzkumné metody dr. Güntze. Tedy kariéra dr. Maye, nikoli ta vůdcova.

A tak oba pánové pokračovali v odborné debatě, pan Dulle rozvinul svou teorii, že jeden z pacientů, který strávil v ústavu polovinu života a všichni mu říkali jen indián, protože podlehl bludu, že jím skutečně je (a dr. Güntz ho v tom dokonce podporoval), který si nechal narůst vlasy až po pás, oblékal se do bederní roušky, ve skutečnosti ústavního ručníku, a směl bydlet v ústavním parku v jakémsi týpí, mohl dr. Maye inspirovat k postavě indiánského náčelníka Vinnetoua.

A muž, který si říkal Mister Smith, náhle k překvapení doktora Dulleho ukázal na stěží rozeznatelnou čárku pod písmenem R ve slově REX. Oba pánové si okamžitě přidřepli a položili si otázku, zdali se nemůže ve skutečnosti jednat o L, jež dr. May později přepsal na R. Král a zákon, to přece v některých dobách bývalo jedno a totéž, a dr. Dulle a Mister Smith si vzápětí takřka současně vzpomněli na filmovou hvězdu Lexe Barkera, jenž v šedesátých letech na filmovém plátně neopakovatelně ztělesnil dva slavné hrdiny dr. Maye, Old Shatterhanda a Kara ben Nemsího, přičemž tyto dvě postavy představovaly v zásadě jedno a totéž, přesněji řečeno to samé, tedy byl to dr. May himself, a dr. Dulle se přiznal, že někdy sám tápe ohledně rozdílu mezi výrazy ten samý a stejný.

A muž, který si říkal Mister Smith, odhadoval, že orientálně znějící slovo Damagdarut mohlo ve světě dr. Maye představovat zlo a zvrácenost, že onen muslimský REX mohl být dokonce vládcem temnoty…

To už však dr. Dullemu připadalo jako příliš velká spekulace.

DVĚ
(NOC V BIOSKOPU)

Pod ledem veliké řeky, která protékala jistým velmi starým městem v jihovýchodním středu světa, plula mladá žena. Zachytila se do zbytků zamrzlé rybářské sítě, plavé vlasy se jí rozprostřely kolem hlavy jako vějíř a proud ty dlouhé světlé vlasy uchopil a unášel je až k bokům, až to pod křehkým ledovým příkrovem vypadalo, jako by měla křídla nebo jako by plynulými pohyby plavala proti proudu.

To město se jmenovalo Novi Sad a Němci mu říkali Neusatz.

Na březích řeky se od nepaměti usazovaly různé kmeny, a o mnoho set let dříve, než mladá žena pohnula v ledové vodě promodralými rty, jako by v ní dřímal nepatrný zbytek života, jako by se modlila pod ledem pokrývajícím řeku souvislou vrstvou, takže do něj vojáci stříleli z děl a proráželi ho výbušninami, dobyli město Osmani. Ve starém osmanském defteru, jejž později v katakombách pevnosti Petrovaradin objevili dva socialističtí národopisci pátrající po stopách přítomnosti jihoslovanských národů, jež by mohli vyložit či reinterpretovat v duchu soudružského multietnického socialismu, se našly záznamy o velkých srbských rodinách, osmanští okupanti je tam trpěli a nechávali je žít v jeho okolí. „Nemyslíš si také, drahý kolego…“ „Soudruhu!“ „… drahý soudruhu kolego, že ranou formu imperialistické okupační moci v Novém Sadu představovali především Habsburkové, v tom smyslu, že národy usilující o nezávislost, jež bychom mohli označit svým způsobem za raně socialistické, raně- ehm… jihoslovanské…“ „Zcela jistě, zcela jistě, soudruhu!“

A město dostávalo stále nové názvy poté, co Osmani zmizeli a vládli mu (po nějakou dobu) Habsburkové – Neoplanta, Újvidék, Mlada Loza, jména latinská, maďarská, bulharská či rumunská… Ale v zimě roku 1942, v lednu, když řeka začala pomalu zamrzat a plavovlasá žena dosud stála na nádraží a vyhlížela překupníky, železnička stanica očekávala v matném světle dopadajícím okny a vstupními dveřmi nadcházející temné dny a stále chladnější noci, tři špičaté střechy pokryté sněhem, tyčící se nad plochou budovou, hemžení v hale s přepážkami, na prostranství před nádražím, cestující, hledající, prchající, mezi nimi vojáci a uniformovaní četníci, a za nádražím stoupala pára z lokomotiv nad koleje a nástupiště, černý kouř z uhlí a bílá pára z vody, a vysoko nad stanicou, směrem do města a až k pevnosti Petrovaradin na druhém břehu řeky, se rozléhaly pronikavé hvizdy lokomotiv, a plavovlasá žena stála na prostranství před nádražím a vyhlížela překupníky, protože hledala jednu určitou značku cigaret…, v oné zimě roku 1942 nazývali obyvatelé, bez ohledu na svůj původ, město pouze jeho srbským jménem Novi Sad (jak to o mnoho let později popsali dva jugoslávští národopisci, akt solidarity mezi národy); všude v Evropě (a ve světě) bylo město známo pod tímto názvem, přestože ho okupovali Maďaři, kteří se spojili s Němci.

Byla to tuhá zima, sníh a led pokrývaly Vojvodinu a Bačku a Novi Sad a muž, jenž nehybně stál pod pevností Petrovaradin a hleděl na úzký, dosud volný pás vody uprostřed řeky, naslouchal s nakloněnou hlavou vzdáleným hvizdům lokomotiv, doléhajícím k němu z města a přes řeku a připomínajícím táhlé výkřiky, a věděl, že tato zima potrvá roky, nejspíš.

Muž pocházel z teplejších krajů a na sobě měl starý kožich z šedočerné vlčí kožešiny. Stál zcela nehybně, zdánlivě pohroužený do myšlenek, a kdyby ho z pevnosti pozoroval nějaký voják, nebyl by ve svém dlouhém stání a upřeném zírání na zamrzající řeku nepodoben holému stromu nebo kmeni.

Když se muž o něco později vrací po mostě zpátky k městu, pevnost leží za ním, temná v počínajícím soumraku, rekruti smetají ze střech a hradeb sníh, sníh dopadá na holé stromy pod ní, na mostě ho zastaví dva vojáci, aby mu zkontrolovali doklady (muž si zpočátku není jistý, jestli má před sebou šedé vojáky, nebo modré četníky, dokonce i barvy uniforem jako by v těchto mrazivých dnech zamrzly), na puškách mají nasazené bajonety, a když si prohlédnou jeho papíry a přitom se na něj zvědavě podívají, a dokonce krátce secvaknou podpatky, jako by mu chtěli zasalutovat, varují ho: „Nechoďte tam ven sám!“

„Tam ven?“ zeptá se muž. Mluví maďarsky jako vojáci, ale velmi pomalu a s výrazným přízvukem. Mladší z obou vojáků, jehož tenký knírek vypadá nad popraskanými rty jako namalovaný, ukáže puškou na zasněženou krajinu na druhém břehu řeky. „Partyzáni. Komunistický svině.“ Bajonet ční do nastupující noci jako velmi dlouhý a ostrý ukazováček. „Přísahali, že zabijou každýho Maďara, každýho Němce…“ Voják se na okamžik odmlčí, prudce oddechuje a jeho dech se sráží v páru. „… a ty, co se s náma spojili. Do jednoho!“

Druhý, podstatně starší voják se vmísí do rozhovoru: „Rozšířili letáky po celým kraji. Přibili je dokonce i na mrtvý.“

„Přibili je na mrtvé?“ opakuje muž. Stále drží v ruce své papíry, razítka, tolik razítek, křížky, znaky, šachovnice, plamen, šípy, nad nimi zase další razítka, podpisy, cizí symboly…, potom si je zasune pod kožich.

„Útočí na nás jako blesk z čistýho nebe,“ vykládá starší voják, „nedávno ti srbští psi napadli bunkr na vojenský silnici číslo…“ Zarazí se. Nakloní hlavu a naslouchá, pak pohlédne na muže před sebou, muž si vyhrne límec kožichu, který mu starý voják tolik závidí, tak vysoko, až se dotýká jeho tváří zrudlých mrazem; jako by řeka, pod mostem zamrzlá, každým zapraskáním a lámáním ledu, svým posledním ledovým dechem vojákovi připomínala, aby zůstal ostražitý, aby jenom tak nevypouštěl čísla a informace, přestože doklady muže ve vlčím kožichu zařadily mezi ty jejich, a mezitím se úzký pruh volné vody stále zužuje, už je to jen potok a potom úzký potůček mezi ledovými krami, a kry se na něj tlačí víc a víc.

„Blesk z čistýho nebe,“ opakuje starý voják a stáhne si polní čepici přes uši, dřevo v litinových ohřívacích koších za svými zády smějí zapálit teprve při soumraku a malý přístřešek na okraji mostu nabízí pouze nepatrnou ochranu, „objeví se, udeří, zmizí…“

„A kam na mrtvé přibili ty letáky?“ zeptá se muž. Vytáhne z kožichu krabičku cigaret. Ruce se mu třesou, sotva dokáže udržet hlavu v klidu, když mu chlad znovu a znovu proniká pod kabát a do končetin, až mu cvakají zuby.

„Dokonce i na raněný přibíjejí svoje štvavé spisky!“ vykřikne mladší voják a bajonet na pušce, již svírá jednou rukou za pažbu, se kovově zableskne vedle jeho tváře s řídkým knírem, „jsou to zvířata, ti komunisti, celý dny na nás číhají!“

„Vyčistili jeden náš bunkr,“ řekne starý voják a výbuchu mladého kolegy si nevšímá, „kousek odsud, ručníma granátama, a naši důstojníci nám řekli, že tam…“

„V tom bunkru byli branci, většinou branci, zelený jako jarní tráva, a stejně…“ Chlapec mávne rukou, sám byl skoro ještě branec a zelený jako louky na… Velmi pomalu, takřka něžně se natáhne po krabičce cigaret, již muž v kožichu s působivými doklady stále drží v ruce.

„Klid, kamaráde,“ ozve se starý voják a položí dlaň mladíkovi na paži, ruka v chladném večeru namodrale září, „počkej ještě, kamaráde.“ A pod mostem, pod ledem řeky, téměř úplně zamrzlé, se vznáší… NE. Ještě se tam nevznáší nikdo, kromě ryb.

A ryby se tisknou do bahna u břehu a ryby klesají stále hlouběji na dno řeky protékající starým městem v jihovýchodním středu světa, štiky a kapři se ukládají do bahna na dně, kde je voda nejteplejší, kam chlad pozemské atmosféry nepronikne, čím hlouběji pod ledem voda teče, tím je teplejší, citliví lipani se tisknou do bahna u břehu, předtím narazí hlavami do ledu, krátce se přisají tlamami k ledovému povrchu, než pochopí… Velké parmice plavou v hejnech, pak se zase zanoří, hledají klidnější vody bez proudů, nejsou to klasické dravé ryby jako štiky, které sežerou všechno, i svoje vlastní druhy, a nyní ovládají dno, jejich tlamy připomínající ptačí zobáky prorážejí kalné vody, ostré a dlouhé jako bajonety, pročež se bázliví lipani tlačí do bahna u břehu, později bude dost potravy pro všechny.

„Klidně si vezměte,“ řekl muž v kožichu a natáhne k oběma vojákům plochou červenou krabičku, opět promluví velmi pomalou maďarštinou. Starý voják si vezme jako první, odstrčí ruku svého mladého druha, vyloví z ploché krabičky dvě cigarety, jednu si zasune mezi rty, druhou za ucho, za tímto účelem si na okamžik sundá polní čapku, mladší voják si opatrně vytáhne pouze jednu cigaretu.

„Co je to za značku?“ zeptá se starý voják a vyloví z kapsy vojenského kabátu velký kovový zapalovač. „Anglická?“

„Anglická.“ Muž v kožichu přikývne a vezme si také jednu. „Dunhill.“

„Nikdy jsem o nich neslyšel.“ Starý voják jim připálí, chvíli trvá, než se mu podaří plamen udržet, stále zhasíná, semknou se k sobě na širokém mostě, aby ho ochránili před větrem, potahují, šlukují, mlčí a lačně vtahují kouř, vedle sebe mají železniční koleje, ale žádný vlak nerachotí po mostě nad řekou, večer rychle přechází v noc a tři žhnoucí body by byly snadným cílem pro partyzánské odstřelovače, ale ti takhle blízko města a pevnosti neoperují, třebaže už za pár dní, téměř hodin, se bude říkat něco jiného, město bude pročesáváno, fámy se promění v hysterii, všechno se promění jako ve zlém, zlém snu.

„Že jsou ale dobrý, ty vaše cigarety,“ poznamená mladší voják a drží si před obličejem z poloviny vykouřenou cigaretu sevřenou mezi palcem a ukazováčkem, „odkud máte takovou fajnovost?“

„Válečná kořist,“ odpoví muž v kožichu a odhodí nedopalek přes zábradlí do řeky, přesněji řečeno na led, který ji pokrývá.

Proč tady hlídkují, napadne ho, když řeku může kdokoli přejít. Světlý kabát, a nikdo by mě na ledu nerozeznal.

Pak se však nahoře na pevnosti rozsvítí reflektory, ozáří břehy a jejich světlo se pohybuje po sněhu, putuje po větvích holých stromů.

„Válečná kořist?“ Také starý voják odhodí nedopalek, teď kouří už jen mladý. „Byl jste v Dunkerku, nebo že už by byli Angličani dokonce tady?“ Krátce se zasměje. „V Maďarsku, u našeho říšskýho regenta Horthyho.“ Světlo reflektorů přejíždí most.

„Vůdce je porazí, s naší pomocí! Už je skoro porazil!“ Mladý voják s knírkem drží mezi palcem a ukazováčkem cigaretu bez filtru, z níž už skoro nic nezbývá, ještě párkrát rychle potáhne, než mu žhavý konec popálí prsty, pak ji upustí do sněhu.

„Co to meleš za nesmysly!“ Starý voják mu dá záhlavec, pleskne ho přes polní čepici, mladík sebou trhne, ale neprotestuje. „Konáme svou povinnost, ale bojujeme za naše svatý Magyar Királyság, ne za vůdce!“ Světlo reflektorů znovu přejede přes most.

„Vůdce nenávidí kouření,“ pronese muž v kožichu náhle a znovu nabídne oběma vojákům plochou krabičku, „nazývá tabák, a tedy i kouření pomstou rudého muže.“

„Indiáni?“ zeptá se mladý voják a promne si zátylek. „Co má vůdce společnýho s indiány? Nestojí přece o dýmku míru.“ Usměje se, jako by si na něco vzpomněl, nejspíš na nějakou hru, rituál ze svého právě skončeného dětství a mládí. Kovbojové a indiáni.

„A co má tabák společnýho s indiánama?“ Starý voják sáhne po cigaretě, kterou si zastrčil za ucho, pak si to však rozmyslí a vytáhne si další z krabičky, kterou mu muž v kožichu stále nabízí. „Indiáni přece kouřili bylinky. Tabák pochází spíš z Orientu, ne? Vtom se vůdce mýlí!“ Starý voják si zapálí cigaretu svým velkým kovovým zapalovačem a vyfoukne kouř. Na druhém břehu do večerní tmy, do kopule noci slabě žlutě září centrum Nového Sadu. Hvízdání lokomotiv.

„Pravděpodobně,“ přikývne muž v kožichu, „orientálci už znali splachovací záchody,“ vysloví to slovní spojení německy, „zatímco my…“

„Ne, ne,“ protestuje mladý voják s knírkem, který vypadá jako namalovaný, „vůdce má přece pravdu, tabák pochází z Jižní a Severní Ameriky!“

„A odkud to tak přesně víš?“ zamručí starý voják a potáhne si z cigarety. „Na některejch krabičkách se přece píše o orientálních tabácích.“

„Učil jsem se to ve škole v Győru,“ odpoví mladý voják tiše, skoro jako by se za své vzdělání styděl, „náš učitel na gymnáziu miloval tabák a kouřil dýmku i během vyučování…“ (O málo později, budou to dny, nebo snad jen hodiny?, uvidí muž v kožichu mladíka u jedné z děr v ledu, spolu s dalšími vojáky, stíny na vodě, ve vodě, hvizdy lokomotiv deroucí se z pootevřených úst.)

Na mostě teď hoří oheň v ohřívacích koších, muž v kožichu vidí další vojáky, slyší zvon ve městě, k němuž se přidávají další zvony, vidí špičaté věže kostelů mezi a za železnými oblouky mostu, ne, on a vojáci (vojáci a on!) přece stojí na provizorním dřevěném mostě, velký železný most, který kdysi pojmenovali po císaři Františku Josefovi a pak se mu dostalo srbského královského jména Karađorđević, leží přece od dubna loňského roku, dubna 1941, na dně řeky, od okamžiku, kdy se Království Jugoslávie zoufale vzepřelo vůdci, trosky mostu teď srostly s ledem, hledí přes dřevěné zábradlí, kde přesně se starý most klenul nad vodou?, vždyť pilíře by dosud měly být vidět, vlaky po kovaných železných obloucích přejížděly krokem, jasné tóny zvonů, tlumenější z předměstí a vesnic, odnášené větrem, ale zvon, který uslyšel jako první, s ním zůstává, je blízko a on počítá. Pátá hodina večerní a temná, temná noc.

Odhodí cigaretu na led, zvedne ruku na pozdrav oběma vojákům, kteří mu kontrolovali doklady a s nimiž od soumraku hovořil a kouřil, a pak se začne brodit sněhem směrem k městu. Vojáci za ním chvíli hledí, na rtech dosud cítí kořeněnou chuť cigaret Dunhill.

„Divnej chlap.“

„Divná doba.“

„Kde asi vzal ty cigarety, tak dobrý jsem ještě…“

„Vždyť to říkal.“

„Ale válečná kořist, co tím myslel?“

„Co je nám po tom.“

„Ale před chvílí jsi byl podezřívavej.“

„To je naše práce, být podezřívavej. Papíry měl v pořádku.“

„Takový dokumenty jsem ještě neviděl.“

„A taky je moc často neuvidíš.“

„Tolik ho zajímali mrtví.“

„Mrtví?“

„Chtěl přece vědět, kde jsme našli ty mrtvý s letákama…“

„Ale my jsme je nenašli, jen jsme o nich slyšeli.“

„O mrtvých, ano. Myslíš, že je to pravda?“

„Co?“

„No, že jim komunisti, partyzáni, přibili ty svoje hesla na živý těla.“

„Pak to nebyli mrtví.“

„No dobře, pro mě za mě těžce ranění. A kde by asi tak vzali hřebíky? Zkus si v týhle zatracený zimě zatloukat hřebíky do mrtvoly… nebo do těžce raněnýho…“

„Takže tomu nevěříš, chlapče.“

„Ba ne, bude to pravda.“

„Nikdy nezpochybňuj, co ti řeknou důstojníci.“

„Bude to pravda. A postříleli naše rekruty, svině komunistický.“

„Bude hůř, chlapče.“

„Musej za to zaplatit, vrazi!“

„Někdo za to zaplatí, chlapče, na to se spolehni. Nakonec možná zaplatí všichni.“

„Jak to myslíš?“

„Zapomeň na to.“

„Proč se pořád ptal na ty mrtvé…“

A muž, který se ptal na mrtvé, pomalu kráčí starým městem směrem k nádraží. Několikrát to vezme oklikou, už tu dlouho nebyl, domy jsou temné, celé město mu připadá temné, tváře za okny, siluety v noci, hlídky v ulicích, v uličkách, jsou snad ulice užší a domy přikrčenější?, strach leží nad městem Novi Sad, tlačí na něj shora a tlačí na něj ze stran, pohraničníci, vojenská policie, příslušníci maďarské dunajské flotily, maďarská armáda, cyklistické brigády tlačící kola sněhem, černé uniformy ustašovců, němečtí styční důstojníci, hákové kříže, siluety ve tmě, hlídky v ulicích, muž v kožichu v duchu tiše počítá, náhle před ním vystoupí ze tmy jasně osvětlená cukrárna, prohlíží si dorty a zákusky ve výloze, skoro jako ve Vídni, pomyslí si, ti staří habsburští labužníci, ještě nikdy ve Vídni nebyl. Přechází přes náměstí, pod nohama žádný sníh, metaři celý den zametali, na příkaz rytíře Ference Bajora, který se coby maďarský starosta starého města zhlédl v tradici dávných maďarských rytířských řádů, zbytek města se noří do sněhu.

Vojáci před radnicí. Někteří mají ocelové přilby, jiní vysoké čepice z černé kožešiny, jakási speciální jednotka Maďarů dbalých tradice, bajonety nasazené, a muž v kabátu z vlčí kožešiny přemýšlí, zda tu sídlí generálporučík Feketehalmy-Czeydner, nebo zda se stejně jako ostatní generálové ukryl nahoře v pevnosti Petrovaradin, jak se domnívají mnozí místní obyvatelé, v obavě z partyzánských útoků.

„Moment, přátelé, rakiji všechna čest, ale ještě před chvílí jste říkali tohle a támhleto, a teď je zase všechno jinak?“ Ano, ano, Srbové prý mají na druhém břehu řeky stále silné pozice, šíří se zvěsti, že se partyzáni ukryli v katakombách, muž v kožichu ví, že to není pravda, ještě ne, okupanti jsou dosud silní, Maďaři, Němci, ustašovci, síť velkých a malých generálů, městských velitelů a vojenských správců, civilních správců, starých i nových rytířů, kapitánů dunajské flotily a styčných důstojníků ještě funguje, Němci jsou ve státní správě mistry a Maďaři přinesli trochu chaosu.

A muž, který se ptal na mrtvé, zakloní hlavu a rozesměje se. Několik kolemjdoucích se zastaví a zadívá se na něj, co je v lednu 1942 v Novém Sadu k smíchu, také někteří vojáci si ho přeměří pohledem, přestože je od nich ještě daleko, ale on se nemůže přestat smát, protože ho něco napadlo, ne, on to přímo vidí před sebou, vidí, jak si vojáci pod sloupovím magistrátu jednou za hodinu vyměňují pokrývky hlavy, kamarádi v zimě, pod těmi ocelovými přilbami musí být pekelná zima, a on si představuje, jak se kvůli tomu hádají, příslušníci armády a tradiční jednotka, hlučné hlasy na náměstí v Novém Sadu: „A až na vás začnou střílet, budete s těma směšnýma čepicema okamžitě namydlení!“

„Jako by ta vaše přilba mohla zastavit kulku!“

„Ale střepiny z granátů zastavit může, kamaráde!“

„Jako by zasraný partyzáni měli kanony!“

„Mohli by ale zaútočit ručníma granátama, přímo tady na náměstí!“

„Tady? Ne, spíš by se přece zaměřili na vojenskou správu!“

„Na palác? Ať ho klidně odpálí, tu ošklivou…“

„Dávej si pozor, co říkáš, kamaráde, proti svatýmu Maďarsku!“

„Co má palác společnýho s námi Maďary, postavili ho Jugos… Srbové!“

„Všechno, co dobude svatý Magyar Királyság, patří svatýmu Magyar Királyság!“

„Mně je každopádně pod čepicí krásně teplo!“

„Ale domluvili jsme se přece, že si je vyměníme!“

„Jo, jo, jen klid, ale bude vás to stát kořalku!“

A muž v kožichu z vlčí kožešiny, který se ptal na mrtvé a při obchůzkách po městě si v duchu tiše počítal, té výměně čepic a přileb, které se k uniformám svých nositelů ani pořádně nehodí, přihlíží a stále se směje, pozoruje hašteření nesourodé dvojice (nejezdili snad maďarští vojáci vyslaní regentem Horthym za slávou na bicyklech, spolu s německými jednotkami, nebo spíš za německými jednotkami, směr Moskva, ona slavná velocipedová brigáda?), vidí to všechno jako v němém filmu, hlasy vojáků uvězněné v tabulkách s titulky.

Čte si z těch tabulek tvrdá, a přesto komická slova jejich hádky, sleduje vojáky, jak si vyměňují čepice a natahují se po přilbách, helma s třísknutím (nezvučně!) dopadá na zem, mihotavá černobílá scéna, vidí sám sebe, jak vstupuje do kina, do bioskopu, tady v Novém Sadu, pokladna, okénko, za ním sedí stará žena, podává mu papírový lístek připomínající jízdenku na vlak, dlouhá chodba, jíž kráčí dál a dál, k sálu, a nevěřícně, s úžasem se zadíval do světla projektoru, před téměř dvaceti lety.

Měl ve městě příbuzné, chtěli mu kohosi dohodit. Dceru nějakého pekaře.

„Přijeď k nám do zlaté Vojvodiny, tady pekaři pečou až do konce věků, nebudeš litovat!“

Bylo mu sedmadvacet, když poprvé přijel do Nového Sadu, a nikdy předtím nebyl v kině. Co tehdy dávali? Nedokáže si to vybavit, obrazy a hlasy minulosti, němé filmy, zvukové filmy, rachocení projektoru.

Stál před bioskopem v Novém Sadu, na sobě svůj nejlepší oblek, otec mu ho kdysi dávno koupil v jednom z těch velkých krejčovských salonů v Záhřebu, byl mu trochu těsný, jak by měl sedět, kdyby se oženil s pekařovou dcerou?, nervózně tiskl k saku malou kytici, již dívce koupil. Měl ještě dobrou hodinu, než se s neznámou, kterou znal jen z rozmazané fotografie přiložené k dopisu (na pekařovu dceru vypadala hodně hubená, ale zdání mohlo klamat), setká v domě svých příbuzných, a ti bydleli hned za rohem, na film tedy zbývalo dost času. Uhladil si klopy saka, vešel do bioskopu, zamířil k pokladně, pak prošel dlouhou chodbou, na stěnách visely filmové plakáty.

Co tehdy vlastně viděl? Zatímco stále pozoruje vojáky, snaží se rozpomenout. Chaplina, který se tolik podobá Hitlerovi? Ne. Muže s bílou tváří? Ne. Muže visícího na hodinových ručičkách, vysoko na obřím mrakodrapu? King Konga? Mladého Johna Wayna? Ne. Ti přišli přece teprve později. Johnnyho a opici? Toho Němce, Harryho Piela? Ne, ty viděl už začátkem třicátých let v jiném bioskopu. Ale tady v Novém Sadu? Vozku smrti?

Vozka smrti je odsouzen vozit ve svém kočáře duše zemřelých, v poslední den roku se poslední mrtvý stane novým vozkou, kdo zemře jako poslední, ten ať vozí!, rok bloudí zemí bez odpočinku, sbírá duše, přízrak a jeho kůň, kočár mezi světy, muži popíjejí na hřbitově a smějí se té legendě, nešťastná žena čeká někde jinde na jednoho z nich, z mužů, jeho vinou je smrtelně nemocná, silvestrovská noc, jeden muž křičí, hlas se rozléhá do hudby zaplňující sál, křičí do obrazů na plátně, vozka se blíží mlhou se svým kočárem, vjíždí do bioskopu v Novém Sadu… Ano. Možná. Je to už dávno.

A filmy, obrazy a herci se v jeho mysli prolínají, Chaplin, kovbojové, velká dramata, auta a kočáry, komedie, protože po tom prvním filmu trávil v bioskopu v Novém Sadu celé dny. Seděl na tvrdé dřevěné sklápěcí židli, která při každém pohybu zaskřípala, mezi dalšími skřípajícími návštěvníky bioskopu, a když film začal a starý muž seděl u malých varhan vedle plátna a hrál podivné melodie, které se k němým scénám někdy hodily a jindy zase ne, pochopil, že už nikdy nespatří a neprožije nic tak ohromujícího, skutečnost mizela a skutečnost se zjevovala.

Příbuzní postávali venku před prosklenou stěnou kavárny patřící ke kinu, kde seděl obklopen filmy, za nimi pekařova dcera, rozmazaná, bledá a nešťastná šmouha, příbuzní buší do skla kavárny. Byly to výstřely? „Vaše doklady, prosím!“

Hledá kino, bioskop, zatímco bloudí starým městem. Sveze se kousek tramvají, v malém voze s ním postává jen pár cestujících, tváře zahalené šálami, vystupují, mizí v ulicích, muž stojí sám, hned za kabinou řidiče, kde je řidič?, potom vyskočí, málem uklouzne na namrzlých kolejích, dívá se za tramvají, elektřina praská a jiskří v troleji, pak se vypne, světla tramvaje zhasnou, vozy stojí na zastávkách, v ulicích temné a prázdné. Hledá kino, bioskop a bloudí starým městem. U budovy magistrátu v Novém Sadu už nebylo co pozorovat, přilby a čepice byly směněny, stráže vystřídány. Ale nemůže bioskop najít. Vidí potemnělé tramvaje, tváře za okny. Musel vzbudit pozornost, když znovu a znovu obcházel temné, chladné město. Přitom chtěl vlastně na nádraží, na stanicu.

U synagogy se zastaví. Proč tu nejsou žádní vojáci? Ani příslušníci četnictva. Velká kopule, malá postranní věž.

Odtud prý dávali světelné signály partyzánům v nížině, k pevnosti Petrovaradin, kde prý partyzáni číhali v katakombách. Poslouchal ty zvěsti už několik dnů. Ve městě, za městem. Ukládal si je do paměti.

Přistoupí blíž k mohutné budově. Vytáhne z ploché krabičky cigaretu a zapálí si. Pět sirek, než se tabák rozhoří.

V ulici je naprosté ticho. Kolik je asi stupňů? Nejméně dvacet pod nulou, spíš víc, jinak by řeka nezamrzla. Ticho před synagogou ho zneklidňuje. Nezaslechl před chvílí výstřely? Znovu a znovu se toulal nočním městem. Hlasy a zvuky ze všech stran, někdy hlučné, jindy tiché, většinou ale tlumené, připadalo mu, že slyší i to, co se děje uvnitř domů, zavrtěl hlavou, měl pocit, že každý jeho pohyb je v té neuvěřitelné zimě o něco pomalejší, hlasy a zvuky se natahovaly do délky, jako by k němu doléhaly ze zpomaleného gramofonu, „Přestaň, tati, sundej ten prst z desky! Chceme tu pohádku slyšet normálně!“, co to bylo? Smích, hlasy, hudba, slyšel je, když míjel jednu z velkých vil na kraji města, tady žily nejváženější novosadské rodiny, ale to už dnes nic neznamená. A co je vůbec v lednu 1942 k smíchu? Bylo třeba nějak si ukrátit čas, než padne úplná tma.

Výstřely? Ne, zatím ne. Hlasy a obrazy a lidé; a on si všechno ukládal do paměti, čísla, čísla, lidé. „Někdo za to zaplatí. Nakonec možná všichni“, a když v nastupující noci míjel Bánovinský palác, chlad řeky dosud pod šatstvem, viděl i jednotky, vojáky, ocelové přilby, kožešinové čepice, modré uniformy četnictva, šedé a zelené uniformy armády, žhnoucí konce cigaret, připadalo mu, že stěny a betonové zdi odrážejí melodie a písně a pochody a klapot koňských kopyt a dunění podpatků vojáků, Wozu ist die Straße da? Zum Marschieren, zum Marschieren um die weite Welt…, a vrhají je k němu, polohlasem, vždyť všechny ty zvuky byly už měsíce staré a minulost otupovala zvuky, a přesto bylo všechno slyšet jasně, nikdy nekončící ozvěna přehlídky vítězů, před dobrým půlrokem, písně a pochody a hlasy a klapot kopyt mezi zdmi, Bánovinský palác tehdy působil studeně, betonové zdi vypadaly, jako by je pokryla jinovatka, přestože bylo léto 1941, nekonečné kolony míjející betonový palác, vlajky, lidé pod vlajkami, tisíce bajonetů nasazených na hlavních pušek, a koně vydechovali páru, jako by už cítili přicházející chlad, a muž stál na okraji přehlídky, bez kožichu. Pak z města odešel, a teď se mu zdá, jako by celý poslední půlrok dělící přehlídku vítězů od ledna 1942 napochodoval obrovským půlkruhem zpátky do města, přes vesnice, podél říček, barevnými listnatými lesy, jež mezitím opadaly, kolem malých rybníků, vstříc zimě.

Most přes řeku. Opodál vesnice, kde zabili i děti, stále ještě a znovu leden. „Padesát mrtvol?“ „Ne.“ „Sedmdesát?“ „Ne.“ „Kolik?“ „Musím se do sebe zaposlouchat,“ děti, co by si ostatně bez rodičů počaly?, hlasy, mrtví, kteří přišli přes řeku do města, do TEĎ.

Stojí u dveří synagogy, pohled upírá na kruhové okno pod trojúhelníkovým portálem, vysoko nad ním velká kopule v nočním nebi. Hvězdy. Zakloní hlavu. Kde je měsíc? Už několik dní ho neviděl. Putoval po břehu po proudu řeky. Vlévaly se do ní menší říčky. Menší říčky, jež se předtím větvily, protékaly vesnicemi, jejichž jména muž nikdy neslyšel a ukládal je hluboko do svého nitra, na dosud nepopsaný papír svých vzpomínek, na němž už se začínaly dělat skvrny, ale skutečné poznámky by mohly vzbudit podezření, někdo by je mohl najít, a tak pohyboval rty, kráčeje zasněženou krajinou, na začátku ledna 1942, šeptem opakoval názvy vesnic znějící jeho uším tak cize, znovu a znovu, dokud mu nepřestala znít cize a nevyslovoval je plynule, dokud je v noci nešeptal i ze spaní, přibližovala ho k Novému Sadu, stejně jako se říčky přibližovaly k velké řece, a pak ho od města zase odváděly, od města, jež se nyní znovu nazývalo Új-Vidégh, a ke každému z těch jmen patřilo číslo, to největší mělo teprve přijít, čísla, jež mu byla cizí, lidé v řekách, jen zřídkakdy nalezl jejich jména, a tak si všechno zapisoval do paměti, v mládí hrával šachy a paměť měl dosud dobrou, třebaže už mu bylo přes čtyřicet, a pevně věřil, že kdyby byl v těchto mrazivých dnech, měsících a letech mladší, utíkal by s křikem sněhem zavátou Vojvodinou, čímž by si po cestě vyprázdnil mysl, zpět do svého města v teplejších luzích nebo ke svému bratrovi, bratr žil v horách, nad nimiž téměř vždy svítilo slunce, ale on místo toho počítal a ukládal si do paměti jména a jména a počty mrtvých, kdy začaly akce?, kdy poprvé spatřil v jedné z řek lidi?, jména vesnic, jména řek a říček, počty, „Cos viděl, starče?“, ale stařec, oblečený jenom do selského kabátce, mlčel a díval se na domy na břehu, dveře byly dokořán a chlad pronikal do prázdných místností, a když se na zpáteční cestě k Novému Sadu ohlédl, stařec zmizel, zůstal pouze vyvrácený strom, na němž seděl, ve sněhu dlouhý a tmavý. Musel být opatrný, partyzáni neoperovali jen pod rouškou tmy, kousek od vesničky– pohyboval rty– vyhodili do vzduchu bunkr maďarské armády, několik mrtvých a odplata započala. Sníh mu křupal pod nohama a on pohyboval rty, neustále pohyboval rty, jako by šeptal, jako by tiše mluvil, slyšet ale nebylo nic, až na zvuk kroků ve sněhu.

Ticho kolem synagogy ho překvapí a na okamžik si opře čelo o dřevěné dveře. Trhne sebou. Zvláštní, dveře jsou teplé, dřevo téměř horké, nebo to bylo jeho čelo?

Zdá se mu, že slyší hlasy zevnitř budovy, slyší tlumené šeptání, neustálý proud tichých hlasů za horkým dřevem dveří, za horkým čelem, šepot hlavně ne tak nahlas, lidi!, proč už tolik dní neviděl měsíc?

„Ustašovská svině!“ Otočí se. Ulice je prázdná. Pouze v několika plynových lampách hoří oheň. Dotkne se konečky prstů vlastních zad, natáhne se přes rameno, jako by chtěl obejmout sám sebe, sundá si rukavice. Připadá mu, že mu ten sykot, „ustašovská svině“, pronikl přímo do páteře, ale za ním nestojí nikdo. Skloní hlavu a podívá se na klopy kožichu. Ne, insignii si nepřipnul. Přestože mu to jeden z mužů hlídkujících u Bánovinského paláce, který mu kontroloval doklady, doporučil. Páska s ohnivým džbánem, na níž se skví červeno-černá šachovnice. Zlaté nitě podél okrajů, jak tomu říkali němečtí krejčí tady v Novém Sadu? Pozamenty? A nepocházely nejproslulejší a nejlepší pozamenty z malého městečka v malých německých horách? Annaberg-Buchholz. Tvrdá německá slova. A přesto krásná. Anna a Buch, kniha. Krejčímu uniforem a majitelům továren na pozamenty šly teď obchody dobře. Ale on přece uniformu neměl. A páska byla ještě pořád v kapse kabátu. „Vaše doklady!“

Tiché hlasy v synagoze, žádné hlasy v synagoze. Otočí se a vydá se zpět k náměstí, potom směrem ke stanici, pak opět změní směr a jde dolů k Dunaji, brzy začne zákaz vycházení. Sáhne pro pásku v kapse kabátu. Vidí jasně osvětlenou výlohu cukrárny. Ne, nálevna, hospoda, v nábřežní ulici, přímo u řeky. Kdy se do ledu na řece začnou sekat díry a bude se odstřelovat a střílet? Už v prvním z těch tří lednových dní roku 1942?

Hromady oblečení na ledu. Kabát. Prádlo se třepotá nad ztuhlým proudem, přimrzá. Sněží. Závěje na ledu. Slunce stojí nízko a oslepuje město. Ne, je noc a bude už navždy noc, a když měsíc zmizel, jak by mohlo slunce…? Zahledí se do světel kavárny u řeky, na ledu nikdo není, jen si na okamžik odpočinout, opře se o zeď domu. A tehdy spatří bioskop. Musel kolem nízké budovy se štíhlými sloupy po stranách velkých dveří a se zvláštně klenutým patrem projít několikrát; tři malá čtvercová okna v patře zůstávala temná a nápis v cyrilici nad vchodem byl sotva k rozeznání. Myslel si, že kino je v úplně jiné části města. Nebo je snad nové, druhý bioskop? Před dobrými dvaceti lety bylo kino ještě vzácností, teď ale žijí v čase obrazů. A najednou, jako by kino vycítilo jeho pohled, se prostřední ze tří čtvercových okének rozzáří. Světlo v bioskopu.

A muž v kožichu si vzpomene, jak tady kdysi (a jakou hraje roli, jestli je to tentýž bioskop, je to? nějaký bioskop!) sledoval film za filmem, když šel poprvé do kina, na začátku dvacátých let, ztratil se v bzučení projektoru, tři dny a tři noci zůstal v bioskopu v Novém Sadu („Pane promítači, dám vám všechny svoje peníze a ještě mnohem víc, ale hrajte dál!“ „Ale projektory musejí vychladnout, mladý muži!“). A venku zatím čekali příbuzní s nešťastnou pekařovou dcerou.

A zatímco upírá pohled na zvlněný pás ledu, ztrácející se v temnotě mezi pevností a městem, náhle si vybaví jméno Němce, který hrál opičího muže, Němce, jehož jako muž bioskopů objevil na počátku třicátých let v jakémsi zapadlém kině v Království Jugoslávie: Weissmüller, křestním jménem Johnny, vždyť odešel do Ameriky. A Johnny pocházel skoro odsud, narodil se v Banátu, v Rumunsku, mezi dunajskými Šváby, kteří tehdy stále patřili k Habsburkům… Johnny Weissmüller, slavný sportovec, olympionik, velký plavec, všichni v Banátu na něj byli hrdí, ať už Němci, Rumuni, nebo Srbové, János ze Szabadfalu, z Freidorfu, který už v dětství pokořil velký tok, náš olympijský vítěz! Náš světový rekordman! Jehož pak zlákalo volání projektorů: Potřebujeme svalnatého muže, chlapa, jak má být! Potřebujeme Tarzana, který pokoří řeky a pralesy, potřebujeme hvězdu, která se stane hvězdou! Johnny, ach, Johnny… Nikdy jsi nepokořil proud, protože tě rodiče vzali s sebou do Nového světa, když jsi byl ještě nemluvně a nemohl jsi nic vědět o řekách a pralesích a všech těch zvířatech, která ti už brzy budou sedět u nohou, a z domova a starého světa ti zůstala jen tenká stružka mateřského mléka; a oslepila tě ta spousta hvězd United States, když jsi pro ně vyhrával zlato, Johnny, ach, Johnny plave do Hollywoodu…

Viděl ho tehdy v některém kině v Záhřebu, kde nějakou dobu pracoval, nebo přece jen to bylo tady, v Novém Sadu, v Új-Vidéghu, jak městu museli od roku 1941 všichni znovu říkat, od okamžiku, kdy Maďaři s pomocí Němců…?

Po fiasku s pekařovou dcerou se do Nového Sadu odvážil už jen zřídka, ale příbuzní odešli do Bělehradu, pekařova dcera měla čtyři děti s hostinským a on seděl v bioskopu a díval se, jak se opičí muž Tarzan, vychovaný opicemi v džungli, houpe ze stromu na strom, chytá se lián a vyráží svůj slavný pokřik…

Píšťaly lokomotiv. Následuje je temnotou. Ulice se zužují a domy se choulí nízko, vlevo i vpravo. Když dorazí na stanicu, překvapí ho náhlé ticho. (I pískání lokomotiv ustalo, jako by se s jeho příchodem něco změnilo.)

Prostranství před nádražím je téměř liduprázdné, ale v budově se pohybuje dav, přelévá se sem a tam, vojáci, četníci, první kontroly dokladů, něco se děje, cítí to, slyšel zvěsti na svých toulkách městem, něco se děje, něco se pomalu chystá, ještě to nezačalo, temné siluety vlaků se rýsují na kolejích za staniční budovou. Jen ustavičné mumlání, když vstoupí do haly, šeptání, kroky, kašel.

A také později, v bioskopu, v tomtéž bioskopu, kde možná poprvé spatřil opičího muže, kde na začátku dvacátých let viděl svůj první film, Vozku smrti, panuje ticho, jen sem tam šeptání, sípavý dech kohosi se zlomeným nosem, všichni upírají oči na plátno, sedí tiše pod vějířovitým kuželem světla z projektoru, zatímco venku… „Ustašovská svině!“… zatímco venku… A pak přece další hvizd, přijíždí noční vlak z Budapešti. Muži a ženy s bagáží proudí do přeplněné haly, zastavují se, rozptylují se v davu, kufry osamí, kufry se kácejí, děti postávají u kufrů, děti o nic větší než zavazadla, chlapec v maličkém kabátku, selky, které přistoupily cestou, svírají košíky s vejci, chlebem a dalšími potravinami (rakijí), chtěly je ráno prodat na trhu, některé přijely s muži, jiné bez nich, mají ve zvyku posedávat tady na stanici na lavicích až do rána, dřímat a kouřit a tlachat a mlčet, dlouho váhaly, jestli opravdu jet do… Új-Vidéghu, v této psí zimě, teploměry praskaly a řeky zamrzaly, ale člověk musí jíst a člověk musí obchodovat, a musí pít (rakiji). A člověk musí kouřit.

A tak teď stojí mladá plavovlasá žena v nádražní hale uprostřed davu, přestože už dávno chtěla být doma, vzdala se snahy sehnat u překupníků určitý druh cigaret, svinuté bankovky stále svírá v ruce, později té noci je mohla vyhodit, jsou tak promočené potem, že se rozpustí a rozpadnou, dlaně má zbarvené dohněda a dozelena. Vtlačili ji do budovy, právě když se chystala odejít, řetěz vojáků a četníků doslova nahrnul čekající z prostranství před budovou dovnitř.

Slyšela výstřely? Velice dlouhé a velice tenké neviditelné stříbrné vlákno jí vyšlo z ucha, proniklo jí do ucha, naklonila hlavu ke dveřím vedoucím na prostranství před nádražím, směrem do města, výstřely? Dav, který se ještě před chvílí vlnil, ztichl a naslouchal.

Co za zvuky se nese stříbrným vláknem…? Kroky, klapot kopyt, hučení řeky vzdouvající se proti břehům, než ji sevře mráz, cvakání zubů, křik, PROSÍM, PROSÍM, výstřely…, jako by k ní to všechno doléhalo šňůrami dětských telefonů, tenkými provázky nataženými mezi dvěma prázdnými konzervami…, z dětství v Novém Sadu, Bělehradu, Kragujevaci, Budapešti, Berlíně a jinde.

Později už nikdo nedokáže přesně říct, kdy té noci dorazil další vlak – nebo zda až té příští. Studené dny splývaly jeden v druhý jako amalgám. Záchody na nádraží jsou ucpané, na nástupištích, podél zdí zamrzají výkaly. Dřepí tam muž, mrtvý. Za svítání odjíždí vlak, výstřely, teď přece!, o kus dál. Četníci vlak zastavují. Skla praskají v pronikavém hvízdání lokomotivy. Cestující bez dokladů leží u železničního náspu. Flekatý sníh. Muž se schoval pod sedadlo v kupé. Popadnou ho za nohy. „My už vás k vašim srbským přátelům dopravíme.“

Z nádraží začínají odvážet první skupiny. „Ale já mám doklady!“

Neplatné. Topič, špinavý od sazí a zpocený, pot mu na zátylku a ve vlasech zamrzl a mezi sazemi se třpytí jako led, v ruce pořád svírá lopatu na uhlí a protestuje proti zacházení s cestujícími a železničním personálem, odvedou i jeho, ostatní železničáři protestují proti jeho odvlečení, topiče přece potřebujeme!

„Camel,“ ptá se mladá žena stále dokola ve vlnícím se davu, „nemáte náhodou camelky? Ty s velbloudem a pyramidami. Dobře zaplatíme.“ Tím my myslí srbskou rodinu, u které slouží. Jenže překupníci se tlačí směrem k východu. Pouštějí zboží na zem, četníci v modrých uniformách cigarety rozdupávají a natahují se po překupnících a cigaretových krabičkách a bankovkách.

A dvě ze tří dětí plavovlásčiny rodiny, „já pro ně jenom pracuju, ale stejně je to moje…“, dvě dívky, „naše srbské jméno bylo zapsáno už v defteru starých Osmanů!“, natáhly mezi dvěma dětskými pokoji tenké provázky, ke koncům přivázaly sirky, prorazily dírky do prázdných konzerv a spojily linky svých rozhovorů. „Děti, co to děláte?“

„Telefonujeme, protože táta už celé dny nepromluvil ani slovo!“

Drží bankovky sevřené v pěsti, křečovitě svírá úzký svazeček papíru, který dostala od otce dětí. Ne. Děti vysypaly kasičky, daly jí všechny bankovky šustící ve velké bílé ovečce z porcelánu, drobné o něco později vytáhne ze střepů jeden voják. „Kup tátovi camelky, má je přece tak rád. Pak bude zase všechno dobré.“

A zatímco se mladá plavovlasá žena, která v rodině pracuje jako pomocnice od roku 1938, snaží sehnat otci cigarety, provázky dětského telefonu napnuté přes chodbu se rozechvívají dětskými hlasy. Ve stříbrném vlákně mladé plavovlasé ženy, jež stále ještě věří, že krabičku camelek sežene, hučí jen řeka, tiše, pod ledem.

„Telegrafní úřad Paříž volá stanicu Bělehrad!“

„Neřvi, trubko, vždyť tě uslyším přes chodbu!“

„Já tě slyším jenom v naší šňůře!“

„Ale tebe, ty trubko, slyší i partyzáni na druhém břehu!“

„Sama jsi trubka! Nejsem u řeky, jsem v Paříži! A partyzáni by nám přece pomohli. Ústřednu, prosím!“

„No vidíš, to už je lepší!“

„Šimrá mě to v uchu!“

„Slyšíš to?“

„Ne. Jo.“

„Někdo buší na dveře.“

A zatímco se mladá plavovlasá žena pokouší nejdříve před nádražím a pak i uvnitř sehnat krabičku camelek pro otce obou dětí, které spolu telefonují přes provázky – „Jste tu moc brzo, pánové vojáci, všechno přece začne až příští noc!“ „Pojďte s námi, váš soused už leží na dvoře. Takhle končí špioni. A jeho žena…“ „Mlčte, prosím, jsou tady děti.“ –, RAZ DVA TŘI, je pískání lokomotiv stále hlasitější, jako by strojvůdci chtěli pronikavými hvizdy vytroubit do světa, co se děje ve Vojvodině… a ve vlnícím se davu ve stanici, do něhož proniká hvízdání lokomotiv a marně se snaží vyhnat lidi ven (jeden topič mává lopatou, dál cpe uhlí do rozpáleného kotle, aby pískání mohlo pokračovat), a vedle plavovlásky se náhle ocitne muž v kožešinovém kabátě, jeho klopy ji škrábou do tváře, tak těsně u ní stojí.

Četníci a vojáci, modré uniformy, šedozelené uniformy, rozdělují dav, „Doklady, doklady!“, muž s krvácející, poraněnou hlavou bloudí mezi vojáky a hledá velícího důstojníka, krev mu stéká po obličeji, košili má tmavou, skoro černou, a na hrudi krev zaschla, takže látka ztuhla a odstává jako prkno; později se bude vyprávět, že ten muž vstal z mrtvých jenom proto, aby ho znovu zabili, vojenská hlídka vnikla k němu domů, ženu mu zastřelili, dceru probodli bajonetem, on zatím ležel mrtvý na podlaze s kulkou z pistole zavrtanou v hlavě, přes zakalené, skelné oči to VŠECHNO viděl, a proto vstal a vydal se zpátky do chladného města.

„Máš ráda filmy?“

Muž má zvláštní přízvuk, jeho srbština zní jižně, málem jako chorvatština, která je vlastně téměř stejná, ale přece v ní žena jasně slyší základní slovanský tón srbštiny.

„Filmy?“ Plavovláska se na něj zadívá, jeho ramena se zdají být pod kožešinovým pláštěm velmi široká. „Kdo má teď čas na filmy?“

„Čas…“ Muž se zasměje a podívá se jí přímo do očí (hnědých) a plavovláska vidí, jak se jeho tvář, která jí připadala velmi stará, povadlá a vrásčitá, najednou napne, zjasní a omládne, vrásky zmizí a promění se v drobné vějířky kolem očí, a ty oči se modře rozsvítí, jako by se v nich zrcadlilo něco nesmírně modrého, nebe, voda, azurová hladina Jadranu, košile, světle modré chesterfieldky, svítí, jako by se v té modři zaleskly slzy. Pak smích zmizí a mužova tvář znovu ztvrdne.

„Každopádně bys měla přestat vykřikovat po celé stanici, že nutně potřebuješ kamelky.“

„Camelky,“ opraví ho plavovláska, „to je anglicky.“

„O tom jazyce jsem už slyšel,“ řekne muž a vyndá z vnitřní kapsy kabátu plochou červenou krabičku. Otevře ji a vytáhne cigaretu. Plavovláska si všimne krouceného nápisu Dunhill. Nikdy tu značku neviděla, přestože otec rodiny, u níž pracuje od roku 1938, kouří nejraději anglické a americké cigarety a krabičky si ukládá do humidoru z tropického dřeva, aby tabák neoschl, občas stojí před otevřeným humidorem, úzkou dřevěnou truhličkou, děti milují kresbu ve dřevě a obkreslují ji prsty, a čichá k jednotlivým cigaretám. „Virginia Blend, nejlepší tabák na světě!“, Camel s pyramidou, Woodbine s malým hnědým tabákovým listem, silné chesterfieldky s korunou nad C, červený kroužek Lucky Strike…

„Vezmi si, děvče!“ Muž v kožešinovém plášti k ní natáhne otevřenou krabičku. „Jsou skoro stejně anglické jako tvoje camelky.“

A ona se usměje, poprvé toho večera a na dlouhou dobu naposledy. A v úsměvu se jí na bradě udělá dolíček.

„Camelky jsou přece z Ameriky!“ Vezme si cigaretu. A zatímco ji nerozhodně drží mezi palcem a ukazováčkem, nádraží kolem utichá, už žádné hlasy, žádné houkání parních lokomotiv, žádné výkřiky vojáků, veškerý pohyb se zpomalí. „Máš ráda filmy?“ Muže s krvácející hlavou odvádějí jedněmi ze dveří dva vojáci, náhle prudce vymrští paži do vzduchu mezi muži, kteří ho drží zleva i zprava, zapotácí se, s paží ztuhlou a podivně pokroucenou jako větev, ukazováček natažený a dlouhý a špičatý jako…, muž pohybuje rty, stéká mu po nich krev, znovu a znovu se zdá, že něco vykřikuje, plavovláska ho sleduje skrz kouř ze své dunhillky, jenže mu nerozumí, nepřetržitý pohyb rtů, anebo možná pouze šeptá, protože stanica mlčí a mlčky vydechuje páru do mrazivé noci.

„Já vlastně nekouřím.“

„Teď je možná načase začít.“ V celé stanici zní jen jejich hlasy. Cigareta jí mezitím zhasla, muž jí znovu připálí, ona si potáhne, rozkašle se. Motá se jí hlava. A najednou vidí, jak se stanica rozšiřuje, stěny se zaoblují, strop se vyklene, prostor se rozpíná do výšky jako katedrála, tichá a prázdná navzdory všem těm lidem uvnitř, široká a vysoká, načež se stěny a strop opět zúží, čekající dav, který je rozdělován na ty s doklady a ty bez dokladů, je vtěsnáván do stále menšího prostoru a venku, na prostranství před budovou, vyfukují nastartované náklaďáky zplodiny; i tento proces probíhá v tichu, motory musejí běžet, jinak by válce zamrzly, teplo se příjemně šíří do kabin řidičů, ložné plochy jsou dosud prázdné, na bočních sklech kabin rozkvetly ledové květy, přivádějí topiče, hodí ho na jednu z plošin… Ledové květy na zakaleném skle očí.

„Tak co, máš teda ráda filmy?“

„Já nevím…“

„Ty nevíš?“

„Moc filmů jsem neviděla v… v… zatím.“

„Pak bychom je měli jít hledat, ty filmy, dnes v noci.“

„Co tím myslíš?“

„Že odsud musíme vypadnout.“

„Kvůli filmům? Musím se vrátit ke své rodině.“

„Jak se tvoje rodina jmenuje?“

„Pracuju pro ně. Musím za nimi.“

„I bez cigaret, děvče?“

Otevře dlaň, v níž stále svírá bankovky, a vidí, že z nich zbyl jen zmuchlaný barevný chomáč papíru, tak křečovitě je tiskla, studený pot, a když o něco později ruku znovu rozevře, leží v ní kousek kartonu, lístek. Sedí v přítmí bioskopu v Novém Sadu, otočí se a podívá se do vějířovitého kužele světla, muž se opírá o nabílenou zeď, pohybuje se po ní jeho stín, na sobě má kabát, na klopu si připnul jakýsi odznak, chvíli jí trvá, než si uvědomí, že jde o symbol ustašovců, chorvatských fašistů.

Jak se sem dostala? Vidí další lidi, malý kinosál je jen řídce obsazený, dvě řady před ní sedí vedle staré ženy muž s flekatým turbanem, nahoře je bílý a dole rudý. A všichni upírají oči na plátno, kde se zjevuje poušť, nekonečná plocha písku a skal. Pouští projíždějí dva muži. Muž s krvavým turbanem se směje. Snad proto, že jeho pokrývka hlavy, spíše obvaz, připomíná ty dva muže na plátně.

Jaké tam musí být horko. Písek odráží sluneční paprsky, světlo všechny oslňuje. Stará žena si zastíní oči dlaní. Nad skalní stěnou krouží velcí tmaví ptáci. Ti dva muži najdou mrtvé tělo. Muž s krvavým turbanem, dvě řady před ní, se směje. Otáčí se. Muž v kabátě zmizel, zbyl po něm jenom stín na zdi. Kdo toho mrtvého… zabil? Jak se sem dostala?

Zavře oči. I přes zavřená víčka cítí a vidí pohyby světla. Zakopávali o těla. V nepravidelných rozestupech, které jí připadaly pravidelné, naráželi na těla, dlouhá, tmavá a úzká ve sněhu, kam se poděl měsíc?, ulice, uličky, Nový Sad. „Sad, really sad, isn’t it?“ Otočila se k němu, smál se, zatímco klopýtali kupředu? Neříkal před chvílí ještě kamelky místo camelky, a nyní zničehonic hovořil oxfordskou angličtinou jako tlusťoch Churchill s velikou hlavou, jehož znala z novin.

Vedle ní si šeptají dva mladíci. Mají na sobě jen spodní prádlo, jako by je někdo donutil se svléknout. Na okamžik ji napadne, že možná odložili šatstvo kvůli žáru pouště zde v bioskopu, nekonečný písek, duny, kamenná pole, černobílý písek, ale pak si všimne skvrn o velikosti mince na pažích jednoho z nich, připomínají díry. Oba zírají na plátno. Výstřely. Uvnitř. Venku. Jezdci se ocitli v pasti. Nalákali je do velkých solných močálů. K Šot al-Džarídu.

„Moře mlčení. Byl jsem tam.“

„Cože?“ Málem vyskočila. Do světla projektoru. A těch osm nebo devět lidí, protože víc jich v bioskopu v Novém Sadu nesedělo, by začalo hudrovat, protože by se plavovlásčin stín natáhl přes plátno, přes poušť, přes solné močály, přes žár slunce, na nějž upírali oči zalité slzami, oči plné snů.

Muž v kožichu sedí vedle ní. Ustašovský symbol mu z klopy kabátu zmizel. „Byl jsem tam,“ zopakuje.

„V solných močálech? U Moře mlčení?“ Vrtí hlavou, nerozumí.

„Jaké moře? Co to povídáš, děvče?“

„Já… Já nevím. Kde jsi byl?“ Chytí ho za paži, zvuk vlastního hlasu, „Kde jsi byl?“, jí náhle připadá cizí, znovu a znovu se jí podivně odráží v uších, dosud ji bolí od stříbrných vláken, jež si z nich vytrhla. Cizí možná není to správné slovo, na okamžik jí připadá, že muže v kožichu, s fašistickým odznakem nebo bez něj, zná už dlouho, že společně klopýtají touto nekonečnou nocí už celé týdny, měsíce, roky a pokaždé společně skončí tady, v bioskopu.

„Byl jsem u tvé rodiny, děvče.“

„Nejsem žádné děvče.“

„Byl jsem v ulici, kterou jsi mi…“

„Co jsi tam viděl, fašisto?“

Muž přikývne, přejede dlaní po klopách kožešinového kabátu, pohlédne na polonahé chlapce vedle nich, mladíci krátce vykulí oči, přitisknou se k sobě, tmavé skvrny na nahé kůži, načež se znovu otočí k plátnu, kde oba muži, kteří se zřejmě nikdy nerozdělili, plavou podzemním kanálem. Později jsou spolu na lodi, africké pobřeží Středozemního moře, kdosi spadne do vody.

„Fašista našel prázdný byt,“ řekne muž. Mluví tiše, aby nerušil lidi v bioskopu. Ona si teprve teď všimne pistole v jeho ruce.

Je to malá zbraň s krátkou hlavní, položil si ji na stehno. Ztěžka oddechuje. Má zavřené oči. Jeho rty se pohybují, nakloní k němu hlavu, „Fašisto!“, ale z mužových úst vychází jenom šepot beze slov, jako neklidný dech, ústa se stále otevírají a zavírají. Muž vypadá velmi unaveně a ona si na okamžik pomyslí, že snad usnul.

„Kde jsou, kam je odvedli?“ zašeptá mu do ucha a vidí, jak se ruka s pistolí pohnula.

„Nejspíš do kina.“ Přikývne a po několika vteřinách zopakuje: „Do bioskopu.“

Dívá se na něj a snaží se v jeho očích najít nějakou stopu, letmý náznak toho, kde se rodina nachází, muž však upřeně hledí na plátno a oběma rukama svírá pistoli. Před nimi, v černobílé – stejně jako je i venku všechno černobílé ve světle zmizelého měsíce –, je v poušti zničena studna, aby oba hrdinové zahynuli žízní v nekonečném žáru. A muž neví, jestli už viděl, jak vojáci prorážejí trhavinami díry v ledu pokrývajícím řeku, nebo jestli to teprve uvidí, něco podobného se přece stalo v jedné z vesnic, jimiž prošel. „Nacpali je pod led.“ „Nacpali?“ „Nenapadá mě jiné slovo.“ Nenapadá mě jiné slovo. Zakrvácený turban se směje.

Plavovláska pořád upřeně hledí na muže ve vlčím kožichu, nechápe, co se ve městě děje, zatímco oni tady sledují německý film o poušti, většina slov a vět, která na plátně zazněla, byla totiž německy, oba hrdinové mluvili německy, pouze Arabové, beduíni, mluvili arabsky, jí to ale připadalo povědomější a krásnější než drsné výkřiky hlavních postav, přestože německy rozumí docela dobře, stejně jako většina obyvatel NEUSATZU, oba hrdinové se plazí po dunách a ona si uvědomí, že jeden z nich vlastně vůbec není Němec, vždyť vypadá tak neárijsky (otec srbské rodiny, u níž slouží, v jednom kuse vtipkoval o Hitlerovi): Hitler navštíví blázinec, prochází kolem pacientů. Všichni křičí: „Heil Hitler!“, jen člověk na konci řady mlčí. Hitler se ptá: „Proč nezdravíte?“ Muž odpoví: „Já jsem dozorce, ne blázen“, drobný, nahrbený, s ostrými rysy, špičatou bradkou a zarostlou tváří, beduín a sluha toho Němce, jehož neustále oslovuje „sidi“, už skoro umírají žízní – „Nechci se utopit!“ „Bude z nás led dávno předtím, než se dotkneme dna.“–, a zatímco se hrstka diváků v bioskopu v Novém Sadu strachuje o osud obou mužů a zapomíná na svůj vlastní strach, muž v kožichu náhle, aniž se k plavovlásce otočí, pronese: „Byl tam ještě někdo.“

„V bytě?“ Překříží paže na hrudi, položí si dlaně na ramena a sevře je. „Jak je možné, že jsi…, že tě vojáci ne…?“

„Tohle je noc fašistů.“ Teď se na ni podívá a ona se odvrátí, protože se mu nechce dívat do očí, nemůže se mu do nich dívat, on jí později zaváže oči…

„Někdo?“ zopakuje tiše.

„Někdo,“ přitaká on. A po chvíli, oba hrdinové jsou zachráněni, žena k nim vede skupinu beduínů na velbloudech, krvavý turban se směje, muž v kožichu velice pomalu zvedne pistoli, která mu stále spočívá na stehně.

„Na okamžik,“ řekne a znovu zavře oči, hlava mu klesne na prsa, „jsem si myslel, že bych mohl…, ne, že bych měl vystřelit, jako když člověk utopí kotě, jako se trpícímu…“

„Kotě?“ zeptá se ona a její hlas zní velmi vysoko a skoro až přepjatě, když zopakuje: „Kotě?“, protože už tuší, co našel. Sevře jeho ruku s pistolí, přitáhne si ji k obličeji a přičichne k ústí hlavně. „Nevystřelil jsi…“

„Jak bych mohl.“

„Kde je to dítě?“

„Nahoře.“ Ukáže pistolí za sebe, k okénku ve zdi, odkud světlo – zpočátku úzké, pak stále se rozšiřující – vějířovitě dopadá až na plátno. Oba chlapci, sedící o několik míst dál, spatří v kuželu světla pistoli, polekají se a přitisknou se k sobě, zvětšený stín pistole se objeví na plátně, nad pouští, nad beduínskou vesnicí, kde teď hlavní představitele hostí, zahalené ženy před nimi podle tradice tančí, jezdci předvádějí své umění a cválají ve stále se zužujících kruzích kolem tábořiště obou hrdinů, a pistole opět zmizí, stínová ruka ji přikryje.

A oni se dívají „odtamtud shora“ skrze okno, skrze světlo projektoru, jak se sál pod nimi znovu uklidňuje. Pistole je zapomenuta, film běží dál, hrdinové jedou vstříc novým dobrodružstvím, zima je poušti opět vzdálena. A starý muž obsluhující oba projektory značky Zeiss Ikon z Drážďan mění kotouče, sleduje obloukový výboj uhlíkových elektrod, který se zářivým jasem přenáší obrazy z nitrátové cívky na plátno, a oba je pozdraví, jako by je už dávno znal, odsune stranou zelený kšilt na gumovém pásku, nosí ho na čele jako ochranu proti světlu, na okamžik ho nadzvedne, jako by se rozumělo samo sebou, že v lednu 1942 stojí v jeho promítací kabině chorvatský fašista s pistolí a mladá Srbka; a starý muž, promítač, sleduje oblouk světla, jenž nesmí pohasnout, uhlíkové elektrody, dvě tyče s konci proti sobě, postupně vyhořívají a zkracují se, z jisker mezi záporným a kladným pólem se stává světlo a obrazy; a starý promítač pozoruje okénkem značky, jež se v příslušnou chvíli objevují na plátně a oznamují mu, že je třeba vyměnit kotouče, TROJÚHELNÍKY, bílé jako sníh, černé jako…, připravuje druhý projektor, další kotouč, film má sedm aktů, VE STÍNU PADIŠAHA, cítí žár projektorů, vdechuje pot nitrátových kotoučů, nikdo kromě něho jej necítí, naslouchá tichému vrnění projektoru, druhý projektor stojí nehybně vedle a čeká na svou chvíli, zatímco oblouk světla mezi oběma konci elektrod osvětluje malou kabinu nad sálem.

Na stole leží batoh. Vojenský batoh. Tmavozelená látka se pohybuje. Žena k batohu přistoupí. Otevře ho. „Jak je na tom?“

„Spí.“ Muž v kožešinovém kabátě nakloní hlavu k hlavě starého promítače a společně sledují okénkem plátno. Muž na plátně se propadá do bažiny, poušť je blízko, Moře mlčení.

„Spí tak tvrdě, přinesl jsi ho sem… Co se stalo v bytě?“

„To nechceš vědět, děvče.“

„Nejsem žádné děvče!“

„Dal jsem miminu sklenici piva. Do… lahvičky. Chutnalo mu.“

„Pivo? Do flašice? Co tě to napadlo?“

„Chtěl jsem, aby spal. Musel jsem ho dostat z bytu.“

„Do kina. Do bioskopu.“ Přikývne a zklidní se, kolébá batoh před hrudí. „Stejně jako jsi sem přivedl ty ostatní?“ Pohlédne k okénku, před nímž tiše vrčí projektor.

„Ti ostatní…“ Mávne rukou. Všimne si, že stále drží pistoli, a zasune ji do kapsy kožichu.

„Takže ty vlastně žádný fašista nejsi?“

„Co na tom záleží…“

„Když někdo miluje filmy jako on, nemůže být fašista,“ vmísí se do hovoru stařec s podivně vysokým hlasem. Tvář mu pod kšiltem v záblescích projektoru zeleně září.

„Ale prosím tě,“ muž v kožichu přistoupí k plavovlásce, která si stále tiskne batoh k hrudi. „Hitler prý taky miluje filmy. Měli bychom jít, musíme pryč.“

Nahlédne do batohu, vyložil ho ovčí vlnou, než do něj vložil dítě, vlastně ještě kojence. Stál s pistolí nad kolébkou, byt prázdný, skříně a zásuvky vypáčené, a mířil na dítě, které neklidně spalo.

Předtím procházel pokoji a místnostmi. Zámožná rodina, koneckonců si mohli dovolit služebnou. Ale Srbové, nikoli Židé. Zasklená mědirytina starého Nového Sadu, pevnost na jedné straně řeky, město na druhé, most přes…, sklo bylo rozbité, obraz visel nakřivo, pokusil se ho narovnat, pak pomalu pokračoval dál, pod holínkami mu křupaly střepy, nahlížel do všech místností, jiné místnosti, žádné hlasy, našel dřevěnou skříňku se zvláštní, žilkovanou kresbou připomínající mramor, exotické dřevo, ležela na podlaze, uvnitř pár zlomených cigaret, humidor (podobný luxus viděl v pánských salonech v Záhřebu, kde se doutníky a vzácné tabáky skladovaly ve skříňkách z ušlechtilého dřeva), cigarety kamel, vedle sekretáře světlá pohovka s polštáři, tak čistá a nedotčená, že se na ni musel na okamžik posadit. Hlava mu klesla na prsa, dlaněmi přejížděl po sametovém čalounění. A když o chvíli později opět procházel chodbou, neměl čas si odpočinout a také trochu ztratil orientaci, kde to jsem, znovu nahlížel do všech místností, znovu a znovu otevíral dveře, které otevřel už předtím, podlaha v dlouhé a tmavé chodbě táhnoucí se kolem pokojů, pokrytá špínou, roztátým sněhem a krví, šlápotami, v kuchyni hořela petrolejka, dodávky elektřiny v Novém Sadu už nebyly spolehlivé, lampa se kývala ze strany na stranu, dosud v pohybu po zásahu…, jednu z dívek našel ve spíži za kuchyní. Musela se tam schovat. Nebo se o to alespoň pokusila. Krčila se, zhroucená, rozervaná, mezi jídlem, dívala se na něj a dívala se skrz něj. Ve dně prázdné plechovky bylo vyražené kolečko, z něhož visel tenký provázek.

Přikryl ji prostěradlem, které našel v jedné z ložnic, nevěděl, co jiného dělat.

Stál nad kolébkou, svíral pistoli oběma rukama, mířil a sledoval dýchající dítě. Kojence. Nebylo by to milosrdenství? Žádná rodina. Anymore. Tlustý Churchill. Sestra ve spíži. Dunhillky. Krátká hlaveň pistole. Jako kotě v řece…

Řeku nevidí, protože jí zavázal oči. Slyší výkřiky. Výstřely. Drží ji za paži. Batoh si zastrčil pod kabát, takže vypadá jako hrbáč, cítí, jak se mu dítě na zádech pohybuje. Potřebují mléko. Zná jednoho sedláka, kousek za městem. Měl by být ještě naživu, je přece Maďar. Jak má dítě přežít v minus pětadvaceti stupních uprostřed této temnoty? „To bolí.“

„Buď zticha.“ Stiskne jí paži ještě pevněji, protože vidí, jak se k nim pomalu blíží skupina vojáků. K jednomu z odstavených tramvajových vozů zapřáhli koně a sklopili sběrač na střeše. Kůň s námahou vleče vůz; koleje jsou pod sněhem sotva viditelné. Vojáci kráčejí před koněm i po obou stranách tramvaje, jejíž okna jsou zevnitř zamlžená, pokřikují, pobízejí koně a tlučou pažbami pušek do kovových stěn. Muž má na klopě kabátu odznak ustašovců. Přitáhne si plavovlásku k sobě. Ve druhé ruce drží doklady. Jde přímo k tramvaji, ke koni a k vojákům. „Tahle špionka je zajatkyně ustašovců věrných velkému poglavnikovi Ante Pavelićovi, příteli všech Maďarů.“ Řeku nevidí. Slyší, jak si muž před ní cosi mumlá. Jsou to čísla? Přehodil jí přes ramena několik dek, a jí přesto připadá, že je nahá a kůži má jako z ledu.

„Ještě vteřinku,“ řekl těsně předtím, než vyrazili. „Chci vidět, jak to dopadne.“

„Co jak dopadne?“

„Film, děvče, co jiného?“ Přešel k okénku a díval se na plátno, dokud se neobjevily závěrečné titulky. Pozorně četl jména herců. Potom se otočil, přikývl a usmál se na ni. „Ti dva to dokázali, zvítězili nad svými nepřáteli.“ Promítač cosi kutil s velkými kulatými plechovými krabicemi, v nichž ležely filmové kotouče. „Nemůžu promítat celou noc,“ řekl. „Jinak mi to tu ještě shoří.“

„Nikdo z diváků neodejde,“ prohlásil muž v kožichu. „Bez ohledu na to, jestli se promítá, nebo ne.“

„Tenhle krasavec už skoro vychladl.“ Promítač pohladil projektor. „Značkové zboží z Drážďan. A mám tu Barona Prášila, v barvě!“

„Vůdce by měl radost. Nejdřív mayovka z pouště a pak ještě Hans Albers.“

Řeku nevidí. Teprve mnohem později se dozví, co přesně se stalo za oněch nocí, jimiž klopýtají. Několikrát se pokusí šátek odsunout, ale muž ji chytí za ruku. „Ne. Nedívej se.“

Živí i mrtví. Pod ledem. Řeku ne…

„Kam jdeme? Proč mi pomáháš? Co bude s těmi ostatními, v bioskopu?“

Muž mlčí. Prohlíží si ji. Důlek na bradě, který se objeví, když se směje. Světlé vlasy. Pohne jí rukou před obličejem, konečky prstů jen pár centimetrů od její tváře, ale ona je nevidí. Možná jsem ji měl nechat v bioskopu, pomyslí si, s ostatními. Ale až vyjdou z kina, až čistky skončí, bude venku pořád zima roku 42 a městem projíždí vozka smrti.

Muž už nikdy nepůjde do kina, už žádné filmy v bioskopu. Dítě v batohu začalo plakat. Ona jde za ním, jednu ruku položenou na jeho rameni. „Kde to jsme?“ Hladí muže po hrbu, v němž vzlyká dítě. Výstřely už skoro neslyší.

„Kde to jsme?“ Sníh jim křupe pod nohama. „Já nevím,“ odpoví a ona cítí, jak si sundává batoh, „já nevím.“ Stáhne jí z očí šátek.

Pod ledem široké řeky plula mladá žena. Plavé vlasy se jí rozprostíraly kolem hlavy jako vějíř, říční proud je nesl až k bokům a pod popraskaným ledem to vypadalo, jako by měla křídla nebo jako by v plynulém pohybu plavala proti proudu.

TŘI
(ANDĚL V DÝMU)

LEX stojí uprostřed obilného pole, rukama přejíždí po klasech, kolem dokola nic než obilí, zlatožlutě se vlní ve větru.

Stoupne si na špičky, nevidí žádné cesty, po kterých sem přišel, mezi stébly.

Nebyl ještě před chvílí v bílém městě? V Bělehradě, sledoval s maršálem Titem film v jeho malém soukromém kině, a ne jen tak ledajaký film, western, a předtím ve Velebitu, v tom mnohastupňovém pohoří, ve velké bytosti, jak ho nazývají místní, slunce ho oslňuje, oslepuje je všechny, ruce se pohybují v tom světle, prach v tom--- světle projektoru, strmé svahy Tulove grede, na nichž leží mrtví, jejich siluety na suti jako stíny, a znovu vstávají, ve filmech, jež tam natáčeli. Je v Evropě. Zase. Spí?

Jako malý kluk jsem snil o tom, že jsem hrdina džungle, Tarzan, bzučení kamery, zvuky snu, pán džungle, tak světlé a jasné, stromy, liány, třepotání listů, černobílé, jako by se všechno ponořilo do světla velkého měsíce, jako malý kluk jsem snil, že jsem pánem džungle.

LEX udělá pár kroků, obilí se na něj tlačí, na chviličku ho napadne, že je nahý, náměsíčný, pak si uvědomí, že má na sobě svůj semišový oblek, natáčejí německé westerny a dobrodružné filmy, mezinárodní produkce, už léta, v horách, v nížině, v maršálově zemi, film za filmem, kamera nepřetržitě běží, jako by nikdy neodpočívali, nikdy nespali, jako by hráli a bojovali, hráli a milovali a bojovali, hráli a hráli, film za filmem, nikdy neodpočívat, nikdy nespat, dny a noci, práskání klapek, práskání výstřelů, večerní červánky se vpalují do celuloidu, noc nad Velebitem; jeho filmový kostým, sám si ho přivezl z Ameriky. Je Old Shatterhand, německý hrdina na Divokém západě. Sako s třásněmi mu sahá přes boky, oběma rukama přejíždí po kůži, dotkne se opasku, který nosí přes sako, cítí stříbrné kování, teplé a hladké, blyští se v záři velkého slunce nad nekonečným polem, dobrý cíl pro ostrostřelce; starý indián Dakota ten opasek kdysi daroval jeho pradědovi, sto let staré stříbro, ještě starší, teplé a hladké jako lidská kůže, LA PELLE, jak říkají v Itálii, LEX si přiloží ruku na hruď, lapá po dechu, procitnout, dýchat. Dýchat.

Spal jsem dlouho. Vidím vlnící se žlutou, ne a ne skončit. Proč jsem tady? „Vojvodina je obilné pole v jihovýchodním středu světa.“ Kdo to ke mně mluví? Obklopuje mě šustění, miliony stébel a klasů se dotýkají ve větru, dotýkají se mě ve větru. Už jednou jsem stál v obilném poli podobných rozměrů. V Kansasu, kam jsem jako malý často jezdil. „Hello-Yellow!“ Přijížděli jsme z Rye, kde jsme bydleli (když jsem se narodil, sněžilo, přestože byl květen), z Rye, městečka ve státě New York, state of, blízko velkého města, the town and the city, kam jsme chodili do kina, černobílé, jako by nad džunglí zářil obrovský měsíc, zvlněná krajina na březích řeky Hudson, indiánská země, matka se mnou jezdila z Rye do Kansasu, když jsem byl malý kluk, prásknutí klapky, nový začátek, dýchat, procitnout, dýchat, tma, plameny, červená a černá, jako v Itálii, když jsme se blížili od pobřeží a pole hořela. Lidé v nich. Vojáci v nich. Hřbitovní pole. Indiánská země. State off.

Dvě křídla nad ním. Vzápětí zmizí, sluneční záblesky, obilí se ohýbá až k zemi. Anděl? Ne, pravděpodobně letadlo. Od války už přece nevěřil, přestože to nebyla tak úplně pravda, modlil se, znovu a znovu, v armádní nemocnici, sladká americká vlast, když mu otevírali lebku a zase ji zavírali malou destičkou ze stříbra.

Ó, Pane, vyslyš mě, vím, že mě zkoušíš, tak jako jsi kdysi zkoušel Joba.

Matko! Matko?

LEX se probudil, zatímco se chirurgovy ruce dotýkaly jeho mozku. Malá bible v černých deskách spočívala na nočním stolku.

Matko? Slyšíš mě?

LEX viděl, jak se zpoza stránek uvolňuje úzká záložka; tenký červený červ, který jako by se na bílém nočním stolku armádní nemocnice stále prodlužoval.

Pomoz mi, Bože, dej mi znamení, ležím na spálené zemi, kdesi v Evropě, mezi ostatními těly, a bojím se tmy.

Matko? Matko!

LEX cítí na tváři teplé slunce, chirurgovy ruce v hlavě, prsty jako… On a jeho jednotka objevili roku 1944 v Itálii masový hrob, poblíž prázdné vesnice, nezasypaný, hemžení na tělech, v tělech, ruce na jeho hlavě, v jeho hlavě, stříbrná destička uzavírá otvor, hladká a jemná jako lidská kůže.

Matko. To bolí.

LEX neví, jestli spí, nebo se probouzí a mžourá úzkými škvírami mezi víčky, neví, jestli se obrazy pohybují jen uvnitř jeho lebky uzavřené stříbrem.

Když jsem byl malý kluk, snil jsem o tom, že jsem pán džungle, mocný Tarzan, všechny ty filmy s Johnnym Weissmüllerem, kdysi odešel s rodiči z jihovýchodního středu světa do Ameriky a pak se stal Tarzanem, jako malý jsem snil o tom, že jsem s ním v džungli, a Johnny zestárl a zešedivěl, já jsem zaujal jeho místo, stal jsem se mocným pánem džungle, projektory předly, jako malý kluk jsem snil filmy dál, i když už dávno skončily, seděl jsem sám v kině a zvířata mi ležela u nohou.

LEX leží v obilném poli v jihovýchodním středu světa a hledí na oblohu, po které se ženou mraky a trhají se na kusy. Letadlo? Ne, podivná konstrukce, anděl ze železa, hliníku, chromu, znal přece luftwaffe. Sluneční záblesky. Andělé ve světle, zlomená křídla.

Jsem mrtvý a ležím na úpatí Tulove grede a zdá se mi, že se probouzím, nade mnou sutiny a kamení, jako trosky, natáčíme (shooting movies), a klapka se otevírá a zavírá, znovu a znovu… , prach, mouchy prchají před obrovskou plácačkou, brána mezi světy, třepot křídel, „Poklad na, Vinnetou, První díl, Druhý díl, Stříbrném jezeře, scéna čtyřia-! Potřetí!“, jedno dvě křídla, dotýkají se. Rána. Zemři. Old Shatterhand. Nadzvuková rychlost (shooting flies), kamenná pustina. Pod obrovským sluncem. „Yellow-Hello!“ Stojím v obilném poli ve Vojvodině, v jihovýchodním středu světa.

LEX přejíždí rukama po klasech, dlouhé úzké hlavičky, měkké, s krátkými i dlouhými chloupky, měkké, jako by hladil chřípí koně a jemné chloupky na něm, jako malý kluk hodně jezdil na koni, a jezdí na koni ve filmech, projíždí Evropou, Itálií, Kansasem, vymáčkne z klasu jedno dvě zrnka, promne je mezi palcem a ukazováčkem. Vzhlédne.

Stopy na nebi. Vysoko nahoře pěnová běloba proudového letadla. Kondenzované pruhy se kříží. Cítí lechtání v nose, vzpomíná si na záchvaty senné rýmy, když byl malý. „Vzchop se, chlapče! Půjdeš do zemědělství!“ Ale ne, ne!, otec přece pracoval ve stavebnictví, on stával vedle něho v prachu stavenišť a kýchal, na lešení, stavěj, v prachu, stavěj vysoko, z kamene… , v těch letech, kdy města rostla do nebe, stával s otcem mezi mraky, New York City, vidí žlutá pole v Kansasu. Má tam bratrance, je na svůj věk hodně malý, trpí tuberkulózou. (Když umírá, v roce 1946, tak pomalu, tak rychle, v sanatoriu u horkých pramenů v Glenwood Springs, pořád ještě maličký jako dítě, tvář bílá, skoro zářící, a kůže průsvitná, vypráví mu LEX příběhy z války. Severní Afrika, Sicílie, Evropa, poušť a hory, zelené uniformy, ve vlhkém zimním dešti tmavé a nasáklé jako mech, bledé tváře, doširoka rozevřené oči, v nichž se odrážejí boje, obrazy se pomalu otáčejí jako na čočce kamery, partyzáni visící ze stromů, splašený kůň s lidskou hlavou, hořící pole. A bratranec poslouchá se zavřenýma očima. Vypadá tak maličký, když před leží ním na prostěradle, dítě-stařec. Na nočním stolku černá bible. Prosím, zůstaň se mnou, Lexi. A vyprávěj.)

LEX ujde pár kroků, chytí se za hruď, lapá po dechu, dýchat, dýchat. Procitnout…

Šimrání v nose. Vysoko nahoře pěnivá běloba proudového letadla, stopy na nebi. „Air Force přiměje kýchnout i samotného Boha!“ Kdo mu to pořád opakoval? Itálie. In the year fortythree, fortyfour. Ale tehdy ještě proudová letadla nelétala. Burácení vrtulí. Rojící se hejna hmyzu. Vysoko nahoře.

Ležím na úpatí Tulove grede a hledím do velké prázdné modři.

Z nebe spadl Boží oheň, zachvátil ovce a čeleď pozřel. Unikl jsem jenom já a oznamuji ti to.

Kazatel stál na tanku. Vojáci klečeli před ním. Kazatel měl na sobě uniformu, čapku měl černou, připomínala rabínskou kipu. Pohyboval pažemi, znovu a znovu ukazoval k nebi, zatímco muži před ním klečeli s rukama sepjatýma na sejmutých helmách:

„I dnes se najde nemálo lidí, kteří si myslí: Vždyť létání nemá smysl, jsme vázáni k zemi a ve vzduchu nemáme co pohledávat! Avšak my se musíme vydat do vzduchu, kde nejsme omezeni žádnými cestami. BŮH NÁS POVEDE. Letadla mají také vynikající význam jako válečná zbraň! Pilot už nyní ztělesňuje nový typ člověka…“

LEX odvrátí pohled, na obzoru vidí dým, černý dým nad žlutou září Vojvodiny, černý na bezmračné, modré obloze, a prostor se znovu vzdouvá, rozšiřuje se v burácení hromu, obilí se sklání k zemi, klenbu nad ním prolétávají a protínají, prazvuk, nadhluk, vidí formace strojů, v nichž sedí onen nový typ člověka, zdá se, že pronásledují jediné letadlo… LEX kráčí směrem k dýmu, jenž se hromadí na obzoru a formuje se v černé oblaky podobné obřím hlavám, horám, zvířatům a míčům, kráčí obilím přímo k těm temným útvarům, které jako by ležely nad řekou, ještě hodně daleko. Neslyší z dálky kostelní zvony?

Každou neděli jsme chodili do kostela, vzpomínám si, že naši rodinnou bibli chránil zámek, byl přímo na široké kožené vazbě, hnědé a zvětralé jako staré dřevo, ohmatané generacemi, jednou se ztratil klíč a hledali jsme ho společně, otec a já, pod postelemi, na skříních a na parapetech, mezi těžkými koberci našeho domu v Rye, a když nadešla další neděle, a klíč se stále nenašel, matka starou rodinnou bibli rozlomila.

LEX sáhne do kapsy svého semišového obleku, hřbetem ruky přejede po opasku vykládaném stříbrem, jak je hřejivý a hladký, nakrátko ho oslní odlesky světla, slunce teď stojí níž a nikde žádní odstřelovači, jen nekonečná obilná pole, která náhle skončí, před ním, pod ním leží město, řeka, pevnost přímo na břehu, město na jedné straně řeky, pevnost na druhé, mosty přes ten široký tok, mosty v plamenech, továrny na okraji města v plamenech, změť potrubí, oceli a železa mezi věžemi a budovami, hnědé a rezavé, nad tím vším formace letadel a jemu připadá, že shlíží z náhorní plošiny do údolí, město a hořící mosty a rafinerie se rozprostírají pod ním, zahalené černým dýmem. Vojvodina je nekonečné obilné pole uprostřed jihovýchodního středu světa.

LEX sáhne do kapsy svého semišového obleku, který si přivezl z domova, rodinná památka, stará jako ta zamčená bible, nahmatá plochou, tmavočervenou krabičku cigaret. Dunhill. Na zadní straně černobílá fotografie, na ní je on sám, jak kouří jednu z cigaret s filtrem, rozmáchlý podpis Lex Barker, drží cigaretu mezi dvěma prsty, velmi elegantně si ji přikládá k úsměvu, k ústům: I am falling in love with the new Dunhill Cigarettes! Be a Movie Star, smoke Dunhill Cigarettes! Smoke Dunhill, and you’ll move mountains! One for the stars, one for you!

LEX vytáhne z krabičky cigaretu, na kolku zahlédne drobná čísla, data. 1965. Velký Tarzan, Johnnyho nástupce, zestárl dříve, než zestárl, hrál rytíře, piráty, westernové hrdiny, dělal reklamu na anglické cigarety, ale Hollywood byl daleko.

LEX shlíží na město a kouří. Kostelní zvony zvoní, mosty v plamenech, vidí auta, sanitky, vojenská vozidla, všechno mu připadá cizí, jako by to bylo z jiné doby, z budoucnosti, a ne z roku 1965, jak tvrdí kolek na krabičce cigaret a jak mu napovídají jeho vzpomínky, filmy, lidé, města.

A co je to vůbec za divné cigarety? Nevzpomíná si, že by na tuto značku dělal reklamu. Zná jen dýmkové tabáky firmy Dunhill. Jeho otec kouřil dýmku. Vůně domu v Rye. Dunhillovy dýmkové tabáky bývaly vánočním dárkem, made in Evropa, a teď se firma Dunhill zřejmě chtěla prosadit na trhu cigaret s filtrem a využila k tomu jeho, americkou filmovou hvězdu, v Evropě slavnější než doma, kde už na něj téměř zapomněli.

LEX vtahuje do plic kořeněný tabák, prsty drtí filtr. Ucítí bolest na hrudi a zalapá po dechu, odhazuje cigaretu, sleduje, jak se od něho obloukem vzdaluje, jako drobný žhnoucí projektil, vidí hory za hořícím městem před sebou, nezahlédl snad při své pouti poli ceduli s názvem města, několik hodin předtím, než dorazil k městu na řece, kde to jenom je?, a proč na té ceduli s názvem toho malého městečka stálo Inđija?, co je tohle za indiánskou zemi?, Divoký západ je přece daleko, na druhé straně světa, on byl v Evropě a natáčel filmy o indiánech, už zase; starý muž, Němec, který rozdával scénáře a natáčecí plány, mu ukázal zažloutlou fotografii, malé nádraží, „Amerika/Sasko“ stálo na budově, před budovou muž v koženém obleku a klobouku se širokou krempou.

LEX procházel městečkem jménem Inđija, viděl zdobenou kostelní věž nad nízkými bílými domky, cestu mu křížily kolony uprchlíků, ženy s dětmi v náručí, muži si ho nevšímali, zdálo se, že ho nevidí, měli na sobě obleky nebo bílé a modré pracovní pláště, jako by právě opustili svoje domy a pracoviště, objevil papír, úzký leták, pak stovky dalších, „NATO is not your Enemy“, dým nad obzorem, za poli, LEX se odpotácel zpět do vlnícího se žlutého moře, tiskne si ruku ke hrudi, lapá po dechu.

LEX padá k zemi. Žhnoucí anděl, meteorit s kovovými křídly, prořezává klenbu nad hořícím městem u řeky, prořezává klenbu nad Vojvodinou, proráží černé hory a útvary z kouře, vznášející se nad řekou a rafineriemi a stále víc se tlačící do středu města, jako střela, vystřeluje z těch temných mraků vytvořených lidmi do polí, kde leží LEX, krabičku dunhillek stále v ruce.

LEX cítí na tváři osiny klasů, jež se k němu sklánějí. Země pod ním se chvěje, vibruje, tlaková vlna výbuchu, nepříliš daleko. V jaké válce se to ocitl? Zdá se mu to?

Nebe nade mnou je modré a velké a prázdné. V dálce zpěněná běloba proudového letadla. Air Force přiměje kýchnout i samotného Boha. Kdo mi to věčně opakoval? V Itálii, když jsme se blížili od pobřeží, ustavičné hučení letadel nad námi, střelci v kabinách, piloti, navigátoři, kteří na nás shlíželi, Evropa před nimi jako obrovská mapa…

LEX stojí u trosek letadla. Polem se táhne brázda, široká jako silnice, obilí na okrajích je sežehnuté. Trup letounu se rozlomil, kokpit leží stranou jako kapsle, nahoře otevřená a roztřepená, dýmající mezi troskami.

LEX si prohlíží špičatý nos zabořený do země, krátká křídla, odlomená a rozlámaná na kusy, leží několik metrů od trupu, ocasní plochy se téměř nedají rozeznat, na jedné z nich, pokryté sazemi, rozpozná červenou jugoslávskou hvězdu. Takový letoun ještě nikdy neviděl, ani v Americe, ani v Evropě, zřejmě nová technologie, možná prototyp, motory jsou dlouhé, odtržené a vyhořelé, zřejmě byly zavěšené pod křídly, klapky, osamělé kolo mezi troskami, malá raketa pod jedním křídlem, trosky rozházené široko daleko, z některých dosud stoupají tenké pramínky dýmu, na přídi roztříštěného trupu rozezná cosi jako kulomet.

LEX pomalu vykročí ke kabině. Kokpit je na uhel, tělo, příliš malé v té černi, padák seškvařený, stejně jako zbytky pláště na zádech maličkého těla, šedé na opěradlu sedadla. Katapultovací sedačka zřejmě selhala.

LEX se opatrně nakloní nad ten sarkofág z kovu a plexiskla, nad roztříštěný kokpit, v němž sedí malý človíček. Pilot se smrštil v žáru letecké bitvy, výbuchů, ohně. Kapaliny se mu vypařily z těla.

Vidí drobný prst, jedna ruka jako by se tiskla k černé tváři. Hadice, helma a maska se spekly s kůží, rukou i obličejem.

LEX natáhne svoji ruku. Pilotova ústa jsou jako temná trhlina, která se pohybuje. LEX rozezná pahýly zubů. Zaslechne šepot a nakloní se blíž k drobnému tělu. Jedno slovo, jedno číslo. Spálená beztvará ústa se znovu a znovu pohybují, střídají jazyky: zazní italština, angličtina, srbochorvatština a jakási podivná řeč připomínající maďarštinu, potom němčina, než LEX konečně porozumí a zároveň neporozumí: „Devatenáct set devadesát devět. Damagdarut.“

A LEX prchá do polí, mizí v záři Vojvodiny, již ani dým---

VLCI

Byl jednou jeden muž aten muž žil vpohoří Velebit.

Nežil tam odjakživa, byť ho místní horalé apastýři rychle přijali jako horala, protože byl velmi mlčenlivý, často celé večery proseděl před svým stavením adíval se na hory, za jejichž rozeklanými vrcholky zapadalo slunce.

Nějaký čas mu místní říkali kovboj, protože nosil velký šátek, uvázaný tak, že mu cípy spočívaly na zádech atrojúhelník látky mu vpředu zakrýval krk. Sedláci apastýři ve Velebitu znali kovboje ajejich šátky zputovních kin, která knim před velkou válkou ipo ní tu atam zavítala, arovněž zněkolika rodokapsů, které kolovaly zruky do ruky, ošoupané apotrhané, na ohmataných obálkách Divoký západ akovbojové se šátky.

Muž, jemuž zpočátku říkali kovboj, přišel do velebitského pohoří ve druhé polovině padesátých let.

Jednoho rána ho vojenský náklaďák vysadil uzchátralého statku vnevelké kotlině, odkud bylo vidět Tulove grede, velká, rozeklaná skalní stěna, jejíž stín dopadal na údolí adům, když se za ni slunce pomalu schovávalo aubíralo se dál vstříc večeru.

Vsešlém, polorozpadlém domě žil už jen němý nebo skoroněmý, nebo dokonce hluchoněmý pastýř, někteří tvrdili jedno, jiní druhé, jehož starý otec zmizel ve velké válce. Staral se omalé stádo čítající asi třicet ovcí anavrch pár koz.

Místní oněm říkali, že je slabomyslný, nemysleli to hanlivě, prostě to tak bylo, co si pamatovali, odjakživa byl slabomyslný, sotevřenými ústy asvěšenou dolní čelistí mlčky hleděl na svět. Vodil ovce akozy kotlinou do stínu lesíků ana skrytá místa porostlá travou na strmých svazích amístní prohlašovali, že měl štěstí, „štěstí slabomyslného“, protože když si pro jeho otce přišli ti včerném, byl právě se stádem na pastvě.

Muž, jemuž místní později po dlouhou dobu říkali kovboj, nejprve shodil ze zaprášené korby vojenského náklaďáku dřevěnou bednu, potom seskočil dolů avůz se okamžitě znovu rozjel, otočil se akodrcal se zpátky po nezpevněné cestě směrem kTulove grede, odkud se rozbitá silnice klikatila dolů do nížiny.

Muž se posadil na bednu, zníž se odlupovala zelená barva, černá písmena RAF, Royal Air Force, už se skoro nedala rozeznat. Zastínil si oči dlaní, slunce stálo vysoko aon pozoroval stále menší obláčky prachu zvířeného náklaďákem, které se ještě chvíli vznášely nad cestou, třebaže vůz už byl dávno pryč; tak tam seděl na bedně, zády kdomu, všude kolem hory.

Místní dlouho spekulovali otom, co asi bylo vbedně, již si muž odnesl do domu. Předválečný oblek zněkterého velkého pánského krejčovského salonu vBělehradě nebo Záhřebu, bubínkový revolver, knihy vázané vkůži, rádio smagickým okem, šachovnice aslonovinové figurky, tucty konzerv… Ale podstatně víc jim vrtalo hlavou, odkud muž asi přišel aproč se zcela samozřejmě nastěhoval do starého domu, sjedinou anglickou vojenskou bednou místo zavazadla. „Úplně shora,“ říkalo se nejdříve, aoněco později: „Úplně zdola.“

Večer spálil muž prázdnou bednu na ohništi před domem, dávno nepoužívaném, aslabomyslný pastýř, jemuž zjevně nešlo do hlavy, proč se do domu jeho otce zničehonic nastěhoval cizinec skostkovaným šátkem, postával opodál, ústa otevřená, ahleděl do plamenů.

Imuž, který teprve ráno seskočil znáklaďáku, nepřítomně pozoroval, jak bedna hoří, načež vytáhl zvnitřní kapsy odrbané vojenské blůzy cosi, co vypadalo jako dřevěná flétna, ana okamžik se zdálo, že si ji přiloží ke rtům, aslabomyslný pastýř se neodvažoval přiblížit, naklonil však hlavu vočekávání melodie ačekal, až pronikne večerní tmou halící malou kotlinu. Jeho otec vlastnil tahací harmoniku ačasto na ni hrával apastýř si vzpomněl na matku, ta si přece přikládala ke rtům podobně dlouhý atenký kousek dřeva, když byl ještě úplně malý, ještě než onemocněla, musela ulehnout auž nikdy nevstala, apotom ji odnesli na hřbitůvek uhorské kaple. Přikládala štíhlé prsty ke dřevu ana otvory vněm, rodiče sedávali za soumraku před domem ahráli aon mezi nimi nemotorně tančil.

Muž skostkovaným šátkem ten kus dřeva, který vypadal jako flétna, ale nejspíš to přece jen bylo něco jiného, na okamžik podržel vruce, zdálo se, že ho potěžkává jako cosi nesmírně cenného, aslabomyslný pastýř natáhl krk, přivřel oči asnažil se ve světle zmenšujících se plamenů rozeznat, co to přesně je, dlouhý kus dřeva měl na rozšířeném konci jakýsi ozubený výstupek, nosil snad nově příchozí usebe kvedlačku?, ale než pastýř dokázal rozeznat víc, zastrčil muž skostkovaným šátkem dřevěný předmět zpátky do vnitřní kapsy blůzy.

Muž neustále a znovu hleděl do plamenů, jež se nyní proměnily v hromádku žhavých uhlíků, byla už skoro noc, jeho první noc vtěchto horách, po dlouhém soumraku padla tma takřka náhle.

Vtom se muž otočil kpastýři krčícímu se dosud vpozadí, pokynul mu, aby přišel blíž, azavolal: „Hej, kamaráde, máš doma rakiji?“

Slabomyslný zprvu nepochopil, opatrně udělal pár kroků kohništi akcizinci apřiložil si kuchu velkou mozolnatou dlaň, pak tázavě naklonil hlavu.

„Rakiji,“ zopakoval cizinec agestem naznačil, že si přikládá kústům láhev apije, „máš rakiji, kamaráde?“

Nyní pastýř porozuměl arozběhl se kdomu. Než vešel dovnitř, neobratně zapálil několika sirkami, které měl zastrčené za lemem čepice, petrolejovou lampu zavěšenou na háku nade dveřmi. Slyšel štěkat psa, nedaleko, na kraji kotliny, kde se pásly ovce akde trávily noc, ana chvíli se zaposlouchal do tmy, vlci už se několik týdnů nepřiblížili, ale pes stárl, ajestli si toho vlci všimnou, začnou být troufalejší adotírat na stádo. Otevřel avstoupil do kuchyně. Na hrubě tesaném stole zapálil zbytek svíčky, ale zvenku oknem dopadalo isvětlo petrolejky. Rakija, kořalka. Sám nepil, protože se mu pak vhlavě všechno pomotalo, připadalo mu, jako by se svět převrátil vzhůru nohama. Dříve mu ostatní pastýři občas nabídli pár hltů: „No tak, napij se. Napij se, to ti udělá dobře, jen pij!“, když otec nedával pozor nebo když zrovna nebyl nablízku, apotom sřehotem pozorovali, jak se okamžitě začal potácet, tiskl si velké dlaně ke spánkům, potom se přikrčil avydával zvířecí zvuky, vrčel jako vlk akoktal podivná slova, jimž nikdo nerozuměl.

Pálenku našel ve starých kamnech, od matčiny smrti se už téměř nepoužívala. Zimní noci byly chladné, přestože tady, vjižním Velebitu, sněžilo jen zřídka, nížina amoře byly blízko; před očima má nekonečnou zasněženou pláň kdesi vseverním Velebitu, otec táhne saně, na nichž sedí malý chlapec anechápe, proč jsou tak daleko od domova, sníh mu taje na jazyku, vyplazuje ho, až ho vzadu vústech bolí, achytá na něj sníh.

Vzimě často sedával ustudených kamen, za svitu svíčky, zabalený do starých ovčích avlčích kůží, prožraných od molů, ahledal vhlavě obraz nekonečné zimní krajiny, vyplazoval jazyk, horské jedle pokryté sněhem, bílá kotlina, dlouhý svah, před ním otec, pomalu se kolébá sněhem, provaz od saní přehozený přes rameno, slabomyslný chlapec to bílo kolem sebe skoro nedokázal pojmout, díval se na otcova záda, svíral berany saní. Poleno, už roky opřené okamna, se srachotem svalilo na zem.

Schoval kořalku vkamnech on, anebo otec?, otec, který se opíjel jenom jeden den vroce, na výročí matčiny smrti, sláhví kořalky se vydával khorské kapli avracel se až večer, pokrytý prachem asrudým obličejem, kráčel pomalu, téměř se kolébal, opatrně kladl nohu před nohu, slabomyslný pastýř nikdy pořádně nevěděl, kdy přesně to je, výročí matčiny smrti, dokud otec nevyrazil, někdy na podzim. Později chodil ke kapli votcových stopách, ale bez rakije.

Vytáhl zkamen zaprášenou láhev ašel ven kcizinci, foukal na zelené sklo, znovu aznovu, jak dlouho už láhev stála vkamnech, od chvíle, kdy otec zmizel ve velké válce, odvedli ho černooděnci, zatímco on sám vodil stádo horami. Po návratu našel stavení prázdné, dveře bouchaly ve větru, po otci ani stopy, nic, sedlák bydlící nedaleko se mu to pokusil vysvětlit, ale slabomyslný ničemu nerozuměl, co bylo sotcem vnepořádku?, kam ho odvedli?, proč soused, sedlák, který měl statek jen pár kilometrů nich, mohl zůstat?, foukal na zaprášené zelené sklo znovu aznovu, dokud cizinec neřekl: „To je dobrý, dej sem, kamaráde,“ vzal mu láhev zrukou aněkolikrát ji otřel oklopy své potrhané vojenské bundy, načež zuby vytáhl korkovou zátku, předklonil se apak korek opatrně vyplivl do jedné zrozepnutých náprsních kapes.

„Jsme asi krajané,“ řekl cizinec, napil se apodal láhev pastýři, ale ten prudce zavrtěl hlavou aokrok ucouvl, „dobrá, dobrá,“ zamumlal cizinec adal si další lok, „napadlo mě, že se napijeme na můj příchod, když už neumíš mluvit. Umíš mluvit?“

Slabomyslný krátce přikývl. Musel se zamyslet. Krajané, co to znamená? Krajané, což nejsou všichni obyvatelé hor? Srbové, Chorvaté, Bosňáci. Ale otce odvedli adalší lidi také, za velké války, ale jiní směli zůstat. Od té doby uplynuly už roky. Aon dál vodil ovce horami, zpátky na statek azase do hor, dojil aprodával mléko, stříhal vlnu aprodával ji, pomáhal ovcím rodit aprodával je, jen porazit ovce ani kozy nedokázal, kdykoli se chystal přiložit nůž, který otec tak často brousil, zvířeti khrdlu, zeslábl apřipadalo mu, že se svět obrací vzhůru nohama. Pak si přehodil ovci přes ramena, jako by jí chtěl ještě naposled ukázat krásu hor, tak to alespoň cítil, aodnesl ji knějakému sousedovi, aněkdy přišel soused kněmu na chátrající statek apomohl mu anebo mu vysvětlil nové ceny na trhu, aon jezdil soslem akonvemi mléka dolů do vesnice, sjížděl do nížiny aopět se vracel nahoru kovcím, rok za rokem, zimy tu bývaly velmi mírné, jen občas bóra vtlačila do údolí mraky jako chladnou mlhu, apak se tu dnes ráno znenadání objevil tento cizinec se svou bednou, prostě vešel do domu, jako by tady byl odjakživa.

„Copak ti nikdo neřekl, že přijdu?“

Cizinec mu znovu podal láhev, pak si však uvědomil, že slabomyslný před chvilkou doušek rakije rázně odmítl, achtěl ruku sláhví stáhnout, teď ale pastýř, jehož věk se nedal odhadnout, obličej měl dlouhý, měkký, apřesto tvrdý jako dřevo, tvář chlapce asoučasně starce, ústa pootevřená, dlouhá brada jako by smutně ukazovala kzemi, teď náhle ten slabomyslný přece uchopil láhev, nenapil se však, jen si ji pomalu přiblížil knosu, začichal, nasál vůni apronesl podivně táhlým, vysokým hlasem: „Šljiva.“

Vrátil láhev cizinci skostkovaným šátkem. Amuž, jehož budou místní později dlouho nazývat kovbojem, se hlasitě rozesmál, až se smích rozlehl celou kotlinou, skoro jako malá ozvěna, apes se znovu rozštěkal, smál se ařekl: „Šljiva, ano, máš vté láhvi dobrou švestku,“ zase se napil, doušek však vyplivl do žhavých uhlíků vohništi před nimi, až zasyčely,zazářily avylétl drobný záblesk ohně, na okamžik rozzářil jejich tváře dočervena ado vzduchu se vznesla intenzivní vůně přezrálých švestek.

Aslabomyslný znovu nasál tu vůni, koše plné švestek, které otec kdysi dávno koupil nebo vyměnil dole vnížině, vté nížině, jíž protékaly malé řeky kmoři, kJadranu, kde vždycky svítilo slunce, dokonce ikdyž pršelo, kde pod duhou rostly švestky, jak mu otec vyprávěl, jako by to byla pohádka, dole vnížině, jež na mnoha místech vypadala jako velká zarostlá zahrada, protkaná polorozpadlými zídkami zpolních kamenů, zemitými, tmavými poli mezi bílými statky, ovocnými sady, někde úhledně uspořádanými, jinde vpodobě divokých skupin stromů, čímž připomínaly ostrůvky uprostřed krajiny, na nichž rostly nejlepší švestky na světě, tak mu to alespoň otec říkal, když se vrátil soslem aodnesl koše plné švestek do kůlny za domem, přímo ustrmého skalního srázu stoupajícího téměř kolmo vzhůru, kde pálil kořalku, ta kůlna dávno zchátrala, nakláněla se ke svahu, prkna shnilá aproděravělá, střecha se propadla dovnitř, měděné kotle černé aztrouchnivělé mezi prkny.

„Copak ti nikdo neřekl, že přijdu?“ zopakoval cizinec otázku, přejel rukou, konečky prstů po hrdlu láhve apak se lehce, téměř něžně dotkl vlhkými prsty pastýřova čela.

Slabomyslný krátce ucukl, ale pak se usmál, protože pochopil. Cizinec ho pozdravil. Opatrně, prsty.

Apastýř, který žil votcově domě už přes deset let sám, si teď vzpomněl, že před nějakou dobou, týdny, dny, měsíci, chápat časové úseky azpětně je rozlišovat bylo pro něj obtížné ačasto se mu něco náhle vykouřilo zhlavy, jako kdyby se to nikdy nestalo, ale pak se obrazy zničehonic vrátily: že už jednou přijelo auto, jednoho rána před…, menší než to, které přivezlo cizince sjeho bednou, otlučený vojenský džíp, přes holé tyče kabiny bylo napnutých několik bílých prostěradel jako ochrana před sluncem. Džíp vypadal značně poničeně, jako kdyby ve velké válce najel na minu, jenom kapota zůstala celá, hranatý, rezavý kus kovu na pohyblivé kostře, kolem se třepotaly bílé hadry připevněné provazy, prádelními šňůrami, jak súdivem rozpoznal, na okamžik ho napadlo, že možná chtěli během jízdy usušit prádlo, že manželka muže zpartaje, který seděl vdžípu vedle svého řidiče, mu ssebou dala prádlo na usušení. Ale nejspíš jí prostěradla prostě stáhl ze šňůry, aby se po cestě kTulove grede ochránil před sluncem, aaž se vrátí, ona si ho pořádně podá. „Přeskočilo ti? Dělej si ten svůj komunismus, ale moje prádlo nech pro příště na pokoji, jinak můžeš zítra za svými soudruhy vyrazit nahatej!“, apastýř se němě rozesmál,brada se mu roztřásla aoči mu slzely, tolik ho ty obrazy, co mu běžely hlavou, rozveselily, až se zapomněl divit, že ten straník vyšplhal až sem kněmu do hor. Párkrát mu na oslu přivezl mléko, ale chlap zpartaje sním nikdy moc nemluvil, ačkoli přece musel vědět, že mu černooděnci odvedli otce, jiní lidé, knimž černooděnci také přišli, teď dostávali vyznamenání, nebo dokonce peníze, ale on byl zkrátka jenom slabomyslný pastýř, co si občas dřepl na zem, protože se mu vhlavě začal obracet svět, ačasto zmizel na celé dny se svými ovcemi vhorách.

Straník si nechal přinést hrnek čerstvého mléka, kouřil kněmu cigaretu, ubalil, zapálil apodal mu ji jeho řidič.

Pastýř si prohlédl odznak na saku chlapa zpartaje. Rudá pěticípá hvězda se srpem akladivem, pod ní tři písmena, číst neuměl, ale oSvazu komunistů Jugoslávie slýchával často, když byl soslem na trhu.

Achlap zpartaje vykládal cosi očlověku, který sem přijde abude tady bydlet, očlověku, který bude na statku žít apracovat, místa je tu dost, příkaz od… zhlavního města, ne, ne, ze Záhřebu ne, zBělehradu, zbílého města…

Ale pastýř už skoro neposlouchal, chlap zpartaje určitě myslel jiný dům, možná ruiny na druhé straně průsmyku, co mu to chce nakukat?, že by chtěl ještě hrnek mléka?, příkazy, člověk, který přijde, člověk, který… ne, ajenom se díval na bílá prostěradla napnutá nad sedačkami džípu, po cestě se už pěkně zaprášila, viděl je třepotat se kolem starého vozu ive chvíli, kdy chlap zpartaje ajeho řidič kotlinku zase opouštěli, jedna šňůra se zřejmě uvolnila, bílá vlajka ve větru…

Atak pastýř všechno, co mu chlap zpartaje říkal achtěl říct, zase zapomněl. Vodil ovce do hor, seděl se svým starým psem uohně tam, kde se ovce pásly anocovaly, vracel se se stádem na statek, dojil je astříhal, krmil osla, sbíral bylinky avyráběl sýr, jeho sýr byl vyhlášený, jezdil na trh, pomohl jedné ovci při bahnění, našel nedaleko vlčí trus, zabil holí zmiji, když uštkla jednu zjeho koz, pokusil se jí zrány vysát jed, ale bylo pozdě, pomohl koze umřít, odvlekl mrtvé tělo na zádech až domů, naporcovat ho dokázal, to jen když ji chtěl zabít, když jí přiložil ke krku nůž, udělalo se mu špatně avhlavě se mu začal obracet svět. Maso nakonec stejně věnoval sousedovi, protože se polekal hadího jedu. Otec ho před ním vždycky varoval aukazoval mu, jak ho zrány vysát.

Apastýř si přejel rukou po čele, tam, kde se ho dotkla ruka navlhčená rakijí, ruka muže, který kněmu přijel vojenským náklaďákem mnoho dnů atýdnů po návštěvě toho chlapa ze Svazu komunistů, apokusil se vykoktat své jméno.

„Pomalu,“ řekl muž skostkovaným šátkem, jemuž místní už brzy začnou říkat kovboj, „pomalu, kamaráde, takhle to nepůjde. Co kdybych ti říkal Šljiva, Švestka? Já vím, zní to trochu… no jo, kamaráde, to byl jenom nápad.“

Ale pastýř přikývl ausmál se křivými ústy apronesl svým táhlým, podivně vysokým hlasem: „Šljiva.“ Němý tedy nebyl.

Oba vykročili kdomu, nebe bylo tak jasné aplné hvězd, že se muž se šátkem na chvíli zastavil, zaklonil hlavu, tiše utoho vzdychl apomalu pohnul hlavou ze strany na stranu, jako by teď, při pohledu na hvězdy nad Velebitem, definitivně pochopil, kde je. Pak vešel do domu, kde si přímo ukamen rozložil vojenský spacák, který měl vbedně spolu sostatními věcmi, jako by se bál nočního chladu, přestože bylo léto ave Velebitu bývaly dokonce izimy povětšinou velmi mírné, jako by vycítil, že se tam roky zatápělo, že se vkomíně udilo maso, zatímco rodina spala hned vedle, že tam voněch několika studených týdnech, kdy bóra vtlačila do údolí ana vrcholky hor led amraky, vždycky hořel oheň.

Pastýř, který od otcova zmizení trávil noci vkomůrce, protože si vhlavní místnosti, kde se kdysi spalo ajedlo ažilo, připadal ztracený, zvedl petrolejku přinesenou zvenčí aukázal na obrovskou vyřezávanou postel svých rodičů, vníž kdysi spával, nejprve mezi nimi, posléze vedle nich anakonec nějaký čas jen sotcem, ale cizinec už shodil šaty azalezl do khaki spacáku, kostkovaný šátek pořád kolem krku, akdyž slabomyslný otevřel dveře komůrky, zahlédl, že muž tiskne jednou rukou kzelené látce spacáku dřevěnou hůlku, již měl zprvu za flétnu apozději za kvedlačku, chtěl se na něco zeptat, hledal vhlavě slova, což mu činilo potíže, co je to za klacík, kvedlačku, kouzelnou hůlku, talisman?, on sám měl jako talisman černý kamínek, našel ho pod Tulove grede, když tam jednou doprovázel otce sovcemi, matka mu kdysi vyprávěla příběhy očerné královně, která žila vnitru skalního masivu.

Apastýř věřil, že kní ten lesklý černý kamínek svým způsobem patří, že je to jedna zjejích zkamenělých slz nebo perla zjejího náhrdelníku, ipozději slýchal znovu aznovu vyprávění okrálovnině zámku vnitru hory, slýchal příběhy ostudni poblíž Tulove grede, jež byla tak úzká, že do ní mohlo sestoupit pouze dítě, aby vyneslo nahoru všechny poklady skrývající se vpokladnici skalního zámku, zlato adrahokamy.

Aslabomyslný, nikoli němý ataké nikoli hluchý pastýř stál ve dveřích své komůrky, chtěl se muže, který toho rána přišel kněmu do kotliny, zeptat, co je ten jeho talisman zač, zda je to hůlka, kvedlačka, flétna, ale příliš dlouho hleděl do obrazů ve své hlavě amusel se jednou rukou chytit zárubně, protože se bál, že se svět znovu převrátí, iuprostřed noci, avtom ten muž, cizinec, jenž se předtím dotkl jeho čela, začal chrápat aslabomyslný na okamžik spatřil na obrovské dřevěné posteli svého starého chrápajícího otce. Vešel do komůrky ausnul jen nakrátko. Akdyž se ráno probudil, ještě před úsvitem, spatřil obrazy, na něž rychle zase zapomněl ataké zapomenout chtěl, cizinec dosud spal achrápal, akdyž se dopoledne do domu pro něco vrátil, toho dne zůstal se stádem vkotlině, muž spal, chrápal aspal, dřevěná hůlka sklouzla mezi stěnu kamen aspacák, takže si slabomyslný ten talisman, protože to musel být talisman!, nemohl pořádně prohlédnout; muž, který přišel teprve včera, spal aspal, dopoledne přestal chrápat, chvíli spal klidně achvíli neklidně, jako kdyby se nacházel ve stavu hlubokého vyčerpání, přitom včera ani večer, když pil zláhve rakiji, nijak vyčerpaně nevypadal, spal, jako by už dlouho, strašlivě dlouho nespal, jako kdyby mu prospívalo spočinout vtichu hor.

Vnásledujících dnech cizinec povětšinou seděl před domem, kouřil hrubě vyřezanou dýmku zbělavě žlutého hruškového dřeva, do níž si zpestrobarevné potištěné plechovky drobil anacpával tabák, akdyž přišli první sousedé, aby si ho prohlédli, zpráva ocizinci se totiž rychle rozšířila, jenže chlap zpartaje žádné informace neposkytoval abeztak čas trávil většinou agitací vokolních vesnicích, súdivem zjistili, že tabák vmužově hruškové dýmce pochází zAnglie. Jeden ze sousedů nejprve hodnou chvíli nerozhodně postával na vršku na okraji údolí, jehož vrcholek tvořila úzká, mírně vystupující plošina, sdalekohledem na krku, apozoroval kotlinu adům, další za ním, jako by si tam nahoře dali sraz, aby nejprve obhlédli situaci, jako indiáni, zatímco dole, na lavici před svým stavením, svým rančem, seděl kovboj.

Byli to tři muži ajedna žena. Snědý aširokoplecí sedlák či nádeník přišel spolu smladíkem vpestré krojové čapce, třetí byl šedovlasý muž, velmi dlouhé vlasy mu splývaly na límec kabátu zvlčí kožešiny, který měl rozepnutý apozději si ho přehodil přes paži. Mohla se mu blížit šedesátka, ale při tvrdé práci vhorách předčasně zestárl avzal ssebou dalekohled asvou ženu, urazili téměř deset kilometrů apo cestě potkali zbylé dva muže, kteří přišli zusedlosti na kraji vesnice dole vnížině adělili se oosla, nyní přivázaného vchabém stínu malého stromku auždibujícího zvětví poslední listy.

Vesničané pocházeli zkmene Chorvatů, byť se říkalo, že snědý nádeník je napůl cikán, to však tehdy nikoho nezajímalo, zato bělovlasý, ale dosud čiperný stařec se už za první velké války prohlašoval za Jugoslávce, přestože tehdy ještě žádné království neexistovalo. Ve vesnici se tvrdilo, že je Chorvat, jeho otec prý však byl rakouský Slovinec spříbuzenstvem vNovém Sadu („pekaři, co pekli koláče veliké jako skaliska!“). Jeho žena pocházela zčerných hor Černé Hory, přestože měla vlasy plavé jako bílé zlato, mládí idalší léta ale strávila ve Vojvodině, většina lidí vhorách to věděla, ovšem stařec ji nějak dokázal ukrýt před uniformovanými ustašovci, když před téměř patnácti lety pročesávali hory inížinu.

Žena byla odobrých dvacet let mladší než její muž, hory, slunce avítr způsobily, že jí pleť zhnědla azhrubla, ale stále byla štíhlá aplná síly, přestože to na první pohled nebylo poznat, neboť měla přes spodničku širokou sukni, její tvář však byla úzká akrásná, anyní hudrovala na horko ana dlouhou cestu.

„Pročpak jsi tak zvědavý, stařečku můj? Co tady nahoře vlastně pohledáváme?“

„To tys mě přece přemluvila, abych vzal ssebou dalekohled.“

„Jo, jo, ateď mi ho koukej podat, ať se taky podívám.“

Druzí dva muži se pobaveně usmívali, když plavovláska, muselo jí táhnout na čtyřicet, vytrhla starci dalekohled zruky apřitom ho na okamžik přiškrtila koženým řemenem, který mu ještě visel kolem krku, „Dávej pozor, lásko, dávej přece pozor!“, přiložila si dalekohled kočím apropátrávala kotlinku, dokud nenašla anezaměřila dům alavici acizince.

„Dunhill,“ řekla tiše, pootočila kolečkem azaostřila.

„Dunhillův tabák?“ zeptal se snědý nádeník, ion jasně viděl obláčky kouře stoupající zfajfky, když cizinec sčerveným kostkovaným šátkem, který zářil až knim nahoru, potáhl, „zLondýna?“

„Kdysi jsem si vZáhřebu koupil balíček tabáku Dunhill,“ poznamenal stařec, stojící za svou ženou, amladík zvesnice položil ruku na pestrobarevnou krojovou čapku, sklonil hlavu atiše se zeptal: „Dun –zLondýna, co je to?“ Jeho společník si spovzdechem dřepl na zem vedle starcovy ženy, jež si stále tiskla dalekohled kočím. Na okamžik se zdálo, že se jí snědý nádeník pokusí podívat pod sukně, na nahé nohy… Lýtka, vykukující zpod látky, byla zaprášená, pod prachem miniaturní světlé chloupky, úzká chodidla vězela vošoupaných kožených sandálech, imladík skrojovou čapkou si toho všiml apřál si, aby to byl on, kdo vedle ženy dřepl, jenže nyní by to bylo příliš nápadné, atak si rukou zastínil oči před sluncem azahleděl se dolů do kotliny, kde cizinec, který vypadal jako kovboj, seděl na lavici před domem akouřil dýmku nacpanou tabákem Dunhill.

Plavovlasá žena předčasně zestárlého horala sebou náhle polekaně trhla, zvedla ruce sdalekohledem, dokonce tiše vykřikla zděšením avpotácela se přímo do náruče nádeníka, který okamžitě ochotně vyskočil, aby jí pomohl, protože její muž nedokázal tak rychle reagovat, avesničan vpestrobarevné krojové čapce se vduchu znovu proklel, že nebyl dost pohotový anezachytil starcovu krásnou ženu, jež by mohla být jeho matkou, svými pažemi.

„Co udělal ten cizinec, tak co udělal?“ Mluvili jeden přes druhého, nádeníkovy ruce stále spočívaly na plavovlásčiných ramenou, ale ona je odstrčila, odstrčila jeho, podala dalekohled manželovi apřitiskla se kněmu, zatímco on ji krátce atéměř nesměle pohladil po světlých vlasech.

„Vystřelil,“ zašeptala žena amuži – imladík vkrojové čapce knim teď hrdě patřil – se kní naklonili, aby jí lépe rozuměli, „otočil se, podíval se mi přímo do očí ajá si nejdřív myslela, že na mě ukazuje, ale on udělal zpalce aukazováčku pistoli, takhle,“ zvedla ruku, natáhla ukazováček, vztyčila palec apak ho nechala klesnout jako kohoutek zbraně, „smál se utoho, on se smál, avšechno se to odehrálo tak rychle… Před chvílí tam ještě seděl, ten… ten kovboj,“ vyrazila to ze sebe, skoro si odfrkla, pořád rozčilená, „apak, pak se otočí a…“ Mávla rukou, ucouvla pár kroků od okraje srázu aposadila se na malý, nevysoký kámen porostlý světle zeleným mechem.

„Všiml si, jak se od dalekohledu odráží světlo,“ řekl stařec amladík vkrojové čapce nevěřícně zavrtěl hlavou. „Vždyť jsme hrozně daleko.“

„Byl ve velké válce,“ prohlásil stařec azadíval se dolů do kotliny, kde kovboj dál klidně seděl na lavičce akouřil, „byl upartyzánů.“

Když stařec vyslovil slovo partyzáni, zdálo se, že na okamžik utichlo dokonce icvrčení cikád, které věčně abez ustání zaplňovalo apokrývalo rokle ahory Velebitu svým monotónním zvukovým doprovodem, takže horalé ho už ani nevnímali. Atak skupinka stála na skalní plošině nad kotlinou, vníž se nacházel pastýřův dům, istarcova žena vstala zkamene porostlého mechem, každý zté čtveřice tam postál několik vteřin, možná iminut, sám se sebou. Velká válka. Partyzáni.

Byli to stařec ajeho žena, kdo oněco později sestoupil do kotliny apomalu se přiblížil kcizinci. Mladík vkrojové čapce aširokoplecí snědý nádeník se zastavili vpolovině cesty, dál už po stezce nešli, osel stál mezi nimi, mladík ho držel za provaz azdálky pozorovali dění, než se po čase úplně vytratili, dávno předtím, než se začalo smrákat.

„Laku noć,“ řekl kovboj, který měl na hlavě starý slamák, protože slunce už stálo níž, aon teď neseděl ve stínu skalních stěn adomu, anebo snad stálo výš?

„Dobrou noc?“ opakoval stařec azastavil se před dřevěnou lavičkou, jeho žena těsně za ním. „Den je přece ještě dlouhý.“

„Opravdu?“ Kovboj vyndal zúst světlou dýmku zhruškového dřeva, předklonil se aopatrně ji položil na rozcuchané trsy trávy usvých nohou, potom si stáhl slamák do týla, sňal jej a položil vedle sebe na lavici, pohlédl na oba příchozí, pak vstal.

Když stařec,jeho žena azbylí návštěvníci stáli nahoře na skalní plošině asledovali cizince, který – jak stařec tvrdil, atvrdil to skálopevně (atoto slovo mělo tady ve vápencovém krasu svou váhu) – musel bojovat upartyzánů, zeptal se mladík vkrojové čapce, snad osmnáctiletý, kolik by asi cizinci muselo být let, kdyby skutečně bojoval vpartyzánské armádě, ale nikdo znich neměl odvahu znovu se podívat dalekohledem do kotliny, znovu se prozradit zábleskem skla.

„Kolik mu je, co myslíš, na kolik let ho odhaduješ, jak vypadá jeho tvář?“ vyzvídal posléze iširokoplecí snědý nádeník, avyzvídal skoro bez dechu. Aplavovláska, která náhle vypadala velmi unaveně aznovu se posadila na kámen obrostlý světle zeleným mechem, věděla, že ta otázka platí jí, vždyť cizince předtím pozorovala manželovým dalekohledem.

„Nevím,“ řekla tiše atři muži se kní naklonili, její muž, šedovlasý stařec, se přitom pokusil dostat blíž než druzí dva, kteří byli tak blízko, že se téměř dotýkali krojovou čapkou atmavými vlasy jejího čela. Byla velmi krásná azachovala si mladistvý vzhled, přestože už jí muselo být čtyřicet asmanželem měla dva syny, vcelém jižním Velebitu znali plavovlasou Srbku zČerné Hory se dvěma syny astarým mužem, říkalo se, že ji potkal před patnácti lety ve Vojvodině, uprostřed nekonečných zledovatělých obilných lánů.

Akdyž teď spatřila tvář toho cizince, kovboje, přímo před sebou anahlížela přes rameno svého muže, který jí náhle připadal velmi vzrostlý (poprvé po mnoha letech pocítila na manžela jistou hrdost, jak tam tak stál před kovbojem, před cizincem, bude mu za to vděčná až do konce života), maličko se přikrčila, takže nad manželovým vyzáblým ramenem byla vidět jen polovina její tváře, kdysi býval opravdu statný, když za ní přišel do Vojvodiny, hořící pole, zledovatělá pole…, teďkdyž se tedy dívala do tváře neznámého, jemuž budou od této chvíle vjižním ivseverním Velebitu říkat jenom kovboj, znovu se polekala, ale ne tak, jako když na ni kovboj mířil pistolí zprstů, bylo to spíš překvapení, polekala se, protože jí cizincova tvář připadala jemná atéměř dětská, polekala se, protože se jí ta tvář přímo před očima během několika okamžiků proměnila, zprvu byla stará, avzápětí zase mladá, zprvu tvrdá avážná, apak ji protkaly vrásky úsměvu, protože vůbec nedokázala říct, kolik mu může být let, proč ji ten kluk, ten zelenáč vkrojové čapce nahoře na plošině tak otravoval achtěl to za každou cenu vědět… Iten širokoplecí snědý nádeník na ni skoro naléhal, aby se ještě jednou podívala dalekohledem, no dobře, akolik mu tedy je, tomu kovbojovi! Nedokázala to říct, sedmatřicet jako jí, nebo jednačtyřicet, jako jí bylo ve skutečnosti, ach, ta skutečnost, anebo přece jen teprve třicet, pětadvacet, anebo už padesát?, kovboj se usmíval asoučasně se neusmíval, neřekl snad právě teď „laku noć“?

Akovboj se znovu posadil na lavičku, polorozbořený dům slabomyslného pastýře halil večerní stín.

„Akde jsou ostatní?“ zeptal se kovboj azačal si znovu nacpávat světlou dýmku zhruškového dřeva. „To se asi ozvalo svědomí, tedy to špatné…“

Aoba, stařec ajeho žena, plaše pohlédli na oblou pestrobarevnou plechovku stabákem DUNHILL, zníž si kovboj drobil tabák do světlé dýmky zhruškového dřeva anacpával ji, mlčeli však, protože na to neměli odpověď, „to se asi ozvalo svědomí…, tedy to špatné…“, vždyť dobře věděli, co má kovboj na mysli. Ach, to svědomí.

„Kde akdy, partyzáne?“ zeptal se šedovlasý muž kovboje.

„Všude,“ odpověděl kovboj apoložil si dlaň na levou polovinu hrudi alehce sní pohyboval sem atam, jako by pod ní cítil vyznamenání aodznaky, „včerných horách, vUžici, vnaší první republice, ve středním Srbsku, vBosně, na Neretvě, na Sutjesce… všude.“

Šedovlasý muž přikývl apak zaslechl šepot: „Anikde.“

Potom nastalo ticho. Bylo slyšet jen cikády, stále stejné astále přítomné, denní žár ležel nad kotlinou arudé slunce zmizelo za Tulove grede astařec se podivil, jak rychle ten čas plyne, vyrazili přece zrána, ještě vysvětlili oběma synům, co mají vhospodářství udělat, chlapci se chtěli přidat ateď už jsou jistě zvědaví, co jim rodiče povědí otom cizinci, onovém sousedovi, ale starce vlastně už nic nemohlo překvapit, vroce 1941 ve Vojvodině viděl acítil, jak dny mizejí, granáty abomby jsou rychlejší než čas, avnímal, jak mu žena na rameni dýchá stále prudčeji, vnímal její krátké nádechy, kovboj se znovu posadil na lavičku azabýval se dýmkou astarcova žena si ho dál prohlížela, třebaže on už si ani jednoho znich nevšímal, apak náhle hlasitě promluvila, stařec se trochu polekal, protože mu spustila tak hlučně přímo uucha, skoro to na kovboje křikla: „Ale tos… musel přece… být… skoro…,“ zajíkla se, pak však pokračovala, jako by jí dělalo potíže dopravit svoje myšlenky aslova do hlubin údolí, „musel jsi… být… skoro… dítě!“

Najednou si totiž uvědomila, jak je ten muž na lavičce před ní mladý, rozpoznala mládí, ukrývající se za kovbojovými ošlehanými rysy, spatřila jeho jasné mladé oči aměkkou linii rtů abrady, prohlížela si jeho husté vlasy, na spáncích už prošedivělé, jí se ale zdálo, že ta šeď mizí, že mu ve vlasech ulpěl jenom prach, aohodně později ho po těch vlasech pohladila, šediny byly ty tam, jen tu atam se bíle zableskly konečky, aji vnarůstajícím stínu Tulove grede na okamžik napadlo, že to přece nemůže být tentýž muž, který na ni před chvílí mířil pistolí zpalce aukazováčku, zamířil na záblesk jejího dalekohledu, viděl jsem tě nahoře na kopci amohl bych tě zabít, neboť tvář toho muže byla tvrdá, takřka hněvivá, oči měl hluboko zapadlé alícní kosti jako dva skalní výčnělky, amladý muž před ní řekl: „Dítě… Ano, to jsem nejspíš byl.“

Ajako by mezi nimi tato věta definitivně vytvořila důvěru, přistoupili kněmu blíž aon jim nabídl místo na lavičce, „posaďte se přece, určitě máte za sebou dlouhou cestu“,pak stanul tam, kde ještě před chvílí stáli oni, stařec ajeho mladá žena.

Cizinec chtěl vědět, co za války dělali zbylí návštěvníci, kteří už museli se svým oslem téměř dosáhnout nížiny.

„Chlapec tehdy ještě nebyl na světě,“ řekl stařec, „ale jeho otec…,“ mávl rukou. „Ustašovec?“ zeptal se kovboj aplavovláska sebou trhla apoložila ruku na manželovo kostnaté stehno.

„Tak, tak,“ přikývl stařec, „říká se, že teď leží ve stejné rokli jako ti ubožáci, které on ati ostatní předtím sami naházeli dolů…“

„Někdy to schytají ti správní,“ podotkl kovboj, přimhouřil oči proti zapadajícímu slunci apřejel si rukou po neoholených tvářích.

Teprve mnohem později jim vyprávěl (avlastně to vyprávěl jen jí), co dělal za velké války, včase partyzánů, chlapec ve světě plném sirotků, vzemi plné uprchlíků, vzemi, jež hořela, vzimní zemi.

Když se stařec se ženou vrátili na svůj statek, byla už skoro tma, hvězdy nad Velebitem byly všude azdálo se, že se zklenutého skla černé noční oblohy stále přibližují, amezi nimi, apřece jakoby stranou zářil maličký měsíc, téměř vúplňku, světlo svého domu spatřili už na několik kilometrů, synové zatopili vkrbu, obstarali dobytek ačekali na ně venku před domem, mladší znich, třináctiletý, usnul na lavici, horní polovinou těla spočíval na klíně svého sotva odva roky staršího bratra.

„Co ten cizinec říkal? Jak vypadal? Je opravdu ve vyhnanství, jak si povídají dole ve vesnici? Nebo je příbuzný toho slabomyslného?“

„Nemluv takhle ochudákovi pastýřovi,“ hubovala ho matka, „azase jsi potají kouřil.“

„Ba ne, nekouřil!“

„Vždyť to cítím!“ Aposlala oba syny dovnitř, sama však ještě chvíli postála vjasné noci. Světla na nebi nad horami asvětlo zoken jejich domu. Víš, má krásko, některé hvězdy jsou vidět ještě dlouho poté, co dávno vyhasly azmizely… Maličko se zachvěla, zhluboka se nadechla chladného nočního vzduchu apak šla do domu za mužem adětmi, zavřela dveře azajistila je závorou.

Stařec se tu atam vydával horskou stezkou ke kovbojovu stavení, sedávali tam spolu a mlčeli nebo mluvili opráci aopočasí, otabáku aovelkých městech Záhřebu aBělehradu, dali si doušek rakije, kouřili cigarety nebo dýmku ahleděli na hory ido svých stejně rozeklaných vzpomínek.

Pastýř, jemuž kovboj téměř láskyplně říkal Šljiva, býval většinou někde vhorách sovcemi akozami, vyrážel se stádem ase psem už brzy ráno, „Jak se jmenuje tvůj pes, Šljivo?“, ale prosťáček, který ve skutečnosti prosťáčkem nebyl, ze sebe dostal jen zavrčení, kovboj se zeptal znovu, apochopil, že nové zavrčení je totožné stím prvním aže právě tato hluboká posloupnost zvuků, vycházející zpastýře, má být ataké je jménem starého ovčáckého psa, protože pes se vzápětí objevil; pomalu apokojně se odšoural od stáda ke svému pánovi, postávajícímu před domem stím podivným cizincem, jehož zvětřil aštěkal na něj už první den, první večer, pokládal ho za vetřelce anepřítele tak dlouho, dokud pán nepřevzal cizincův pach, dokud se cizincův pach nesmísil spachem jeho pána, přesto mu dosud nedůvěřoval tolik, jako důvěřoval svému pánovi.

Anyní se ten cizí muž dokonce pokoušel vyslovit jeho jméno, které mu pán kdysi dal, pokoušel se napodobit pastýřovo vrčení, ale nedařilo se mu to.

„Hlavně,“ řekl kovboj amávl rukou, „že máš tuhle obludu pod kontrolou ty, můj Šljivo.“ Aopatrně pastýře, uněhož bydlel už několik týdnů, anebo to byly měsíce?, poplácal po rameni, věděl totiž, že se leká, když se kněmu ruce přiblíží příliš rychle. Kovboj se sám divil, že nedokáže přesně říct, kolik dnů či týdnů, či dokonce měsíců sedává ráno co ráno na lavičce, dříve plynutí času spravoval jinak, několik let si dokonce dělal zářezy do dřevěné kvedlačky, již usebe nosil, protože to skutečně byla kvedlačka, každý zářez znamenal týden, nikoli den, na to by na dřevě nebylo dost místa, týdny atýdny, zářezy, aby se neztratil (ačkoli některé ztýdnů vyřezaných do dřeva trvaly pět dní, jiné zase osm, občas se přepočítal, ale vdlouhodobém součtu se to vyrovnalo), čas iroční období však tady ve Velebitu plynuly jinak než tam, odkud přišel; pohoří Velebit, velká bytost, jak horám říkali místní, ho uklidňovalo, první dny vprosťáčkově chatě prakticky prospal… Otřásl se, pes zavrčel akovboj si sáhl pod svůj červený kostkovaný šátek, pravičkou si třel aohmatával krk, pak se otočil kpolorozpadlé chatě: „Jdi si hezky se stádem, Šljivo, ase svým psem. Já se tady,“ aukázal levičkou na stavení, pravou ruku měl stále pod šátkem, „pustím do práce. Takhle přece bydlet nemůžeme, co říkáš?“

Akdyž se slabomyslný pastýř, který ve skutečnosti slabomyslný nebyl, uvýchodu zkotliny ohlédl (stál se psem avelkou holí uprostřed stáda), zjistil, že cizinec, který se kdysi dotkl jeho čela prsty namočenými ve švestkovici (bylo to před několika týdny, nebo měsíci?), opírá ohřeben střechy dřevěný žebřík, stoupá na něj,cosi kutí uhřebene apak se pokouší vylézt na střechu. Pastýř Šljiva ten starý žebřík, opřený oštít domu, znal, když se však zdálky pokusil kovboje oběma rukama varovat, kovboj mu jen zamával zpátky, jako by opětoval pozdrav, apastýř krátce zvažoval, že se vrátí, jenže stádo už se dalo do pohybu astřecha nakonec nebyla tak vysoko, atak mu také ještě jednou zamával avyšel se stádem ase starým psem zkotliny, přesně věděl, kde ještě najde ve stínu skalní stěny šťavnatou louku, acizince pustil zhlavy, hory jižního Velebitu se před ním otevíraly aon krok za krokem mhouřil oči do slunce.

Apřestože si kovboj pohmoždil kostrč arozbil si nos okámen, když pod ním starý žebřík náhle povolil, vpráci na domě pokračoval.

Na okamžik se mu zdálo, že zkotliny slyší smích; ležel na zemi, rukávem košile si utíral krev znosu adruhou rukou si ohmatával zadnici. Zvonivý smích, jako když se směje dítě nebo žena. Možná se ale zmýlil, vždyť na levé ucho od války pořádně neslyšel.

Atak kovboj opravoval střechu, strhával mech, který tam rostl desítky let, vyrval dokonce idvě břízky skořeny propletenými mezi šindeli ahodil je na zem spolu se shnilými šindeli, které už se nedaly zachránit, spomocí nástrojů nalezených ve stavení ave stodole vyrobil nové šindele, pastýřův otec si za svého života udělal nevelkou zásobu řeziva. „Chytrý chlapík,“ mumlal si kovboj pro sebe, zatímco řezal abrousil, „škoda žes nebyl dost chytrý na to, abys přišel knám nebo se ukryl vhorách.“ Kovboj si měřil křivé šindele, výsledek mnoha hodin práce. Natřel je dehtem aznovu vylezl na střechu, nadával na dehet, protože ho nenechal pořádně zaschnout, nadával na starý žebřík, protože ho sice opravil, ale už mu pod nohama zase sténal avrzal, jako by se příčle měly každou chvíli zlomit, nebyl zkrátka řemeslník ani stavební dělník, ale poznal vprůběhu let spoustu řemeslníků astavebních dělníků isedláků, sledoval je při práci ačasto jim pomáhal, když se jeho jednotka usedláků ubytovala nebo se tam byli nuceni skrývat, často býval na statku nebo ve vesnici úplně sám… „Nová země dělníků arolníků,“ řekl potichu arozhlédl se, protože se mu opět zdálo, že slyší ten smích, slunce už stálo nízko aoslňovalo ho aon si opatrně vložil pár hřebíků mezi zuby, špičkami ven, vzal kladivo azačal přibíjet šindele na střechu. Rány se rozléhaly údolím, pak nastalo krátké ticho, bouchl se do prstu?, ne, pokračoval vpráci. „Můj otec byl učitel. Ano, učitel. Jsem syn učitele, to koukáš, co? Němčina, dějepis, literatura. Nejvíc miloval dějepis. Dějiny národů astátů!, říkal adoprovázel to velkolepým gestem. Předčítal mi až dlouho do noci, matka nás oba hubovala.“

Kovboj pracoval, dokud se nezačal snášet soumrak. Tulove grede už vrhalo dlouhý stín, akdyž si chtěl na chvíli odpočinout anatáhl se na šindele vyhřáté od slunce, usnul.

Probudil se akrátce vykřikl. Hvězdy byly tak blízko, až na okamžik uvěřil, že leží mezi nimi, něco se mu zdálo ahvězdy se mu při probuzení prolnuly se zbytky toho snu, změnily se vroztříštěné, žhnoucí střepiny šrapnelů, které na něj dopadaly. Nahmatal střechu, nevěděl, kde je, kladivo leželo vedle něho aon po něm sáhl vdomnění, že sahá po revolveru, pak jím mrštil do tmy, kde se to ocitl?, nikdo ho nesmí zasáhnout kladivem, odkud se to kladivo vzalo?, zase se mu zdálo obojích aprobudil se vté… cele, vminiaturním pokoji, upíral pohled skrz díru ve stropě, připoutaný klehátku, kpryčně, kposteli, kprknu, aviděl hvězdy, zdály se být tak blízko, vnímal noční ticho Velebitu auklidnil se, uvědomil si, kde je, kde je už několik týdnů, na konci své cesty, ne, nebyl připoutaný, nehleděl do žádné díry ve stropě, neležel na pryčně, na lehátku, na posteli, na prkně.

„Slenošením je konec, Šljivo,“ přivítal dalšího dne pastýře, když se vrátil sovcemi a sepsem do kotliny asotevřenými ústy zíral na kovboje, který opravoval dům, svlékl si košili, horní polovinu těla zakrýval už jen kostkovaný šátek, trojúhelníkový cíp mu spočíval na kostnatém hrudníku, apastýř si teprve teď uvědomil, jak je ten muž vyhublý, arozhodl se, že mu přinese džbán čerstvého mléka.

„Musíš mi všechno ukázat avysvětlit,“ prohlásil kovboj apozoroval pastýře při dojení, mléko pěnilo akouřilo se zněj, „pomůžu ti, nechci si tu hovět jako červ ve slanině.“ Pastýř nerozuměl anaklonil ke kovbojovi hlavu. „Červ, rozumíš?“ Kovboj prstem napodobil červí pohyb, pastýř na okamžik ucouvl, ale pak pochopil, usmál se apokračoval vdojení. „Slanina,“ řekl pastýř svým podivně vysokým hlasem aolízl si rty, „slanina,“ opakoval kovboj anaznačil prstem červa, jak se zavrtává do kousku slaniny, který načrtl do vzduchu druhou rukou. Rozesmáli se. „Já žádný červ,“ řekl kovboj, „budu ti pomáhat, milý Šljivo, nemíním parazitovat na našem lidu.“ Šljiva mu podal čerstvé mléko vkameninovém džbánu aon si pořádně zavdal, akdyž pil, vdechoval vůni mléka, apřestože měl zavřené oči, viděl bílou, sníh, mléko, sníh, mléko, stopy ve sněhu, rolníky bez mléka, vyhublé natolik, že připomínali stará, otrhaná košťata opřená oploty astěny statků, pil, ale najednou přestal, mléko mu stékalo po bradě, vrátil džbán pastýři. „Teď ty, kamaráde, pracuješ tvrdě, každý den.“ Apastýř přikývl, vzal džbán, anež se napil, na okamžik ho pozvedl, jako by chtěl kovbojovi připít.

Atak se starý dům vkotlině nedaleko Tulove grede vjižním Velebitu proměnil, zdálo se, jako by se doslova napřímil, vždyť dříve býval unavený astarý, zchátralý aobývaný duchy (aslabomyslným pastýřem, který ve skutečnosti slabomyslný nebyl), definitivní zkáza nebyla daleko, avšak kovboj dřel den za dnem, jezdil na oslu do nížiny pro stavební materiál, za nějž platil velmi starými aohmatanými bankovkami, smotanými do ruličky, mezi dináry se našlo ipár anglických liber, adokonce dolary, ještě měsíce si lidé zvesnic vnížině aosad ahospodářství vjižním Velebitu šeptali odolarových alibrových bankovkách patřících muži, jemuž se už všude říkalo kovboj, ty bankovky se ve vznikajících legendách množily, byly čím dál barevnější, zelenější, větší, vždyť kdo tady kdy viděl dolary nebo british pounds? Nebyla to snad dokonce záležitost pro toho chlapa zpartaje? Dobrá, dobrá, Angličané nám přišli na pomoc, když země hořela, pozdě, ovšem lepší pozdě než nikdy, ale Američané? Nakráčí si to sem chlapík, vypadá jako kovboj amá usebe peníze třídního nepřítele. Dobrá, dobrá, Rusové, Sověti, prosím!, už nejsou na naší straně, respektive my už nejsme na té jejich, ale přesto jsme stále komunisté, sjednocení pod pěticípou rudou hvězdou, atady se někdo objeví, nikdo neví, kde se vlastně vzal, uhnízdí se nahoře vhorách ašpacíruje se tu stlustou ruličkou peněz… Moment, moment, kdo ty bankovky vlastně viděl? Ata rulička nemohla být zase tak tlustá, protože, soudruzi, já náhodou dobře vím, co usebe má, nebo spíš může mít, ajestli má dolary, amnoho jich mít nemůže, soudruzi, pak je má právem, pak mu je někdo dal, aby…, už tak je dost zlé, že tu… Co má zase znamenat tohle, jako by snad tohle byla prdel svě… Ne, soudruzi, jenom klid, tak jsem to nemyslel, tak už přestaňte, soudruzi… Přátelé, ale jistěže jsem odsud, už můj pradědeček…

Atak se dole vnížině, kde měl ten chlap zpartaje kancelář, hádali, azatímco se hádali, kovboj nakupoval stavební materiál anářadí. Cestou narazil na chlapce vpestré krojové čapce, stál ve stínu brány anesměle ho pozoroval, kovboj ho oslovil azeptal se, jestli by mu nechtěl pomáhat při opravách domu, „koneckonců ten dům přece znáš, chlapče,“ akdyž mu chtěl chlapec vkrojové čapce, bledý anejistý aopravdu dosud chlapec, podat ruku, chtěl souhlasit, že bude tam nahoře pomáhat muži, jemuž teď nikdo neřekl jinak než kovboj, kdosi vykřikl, kdosi hvízdl, kdosi se objevil, kovboj později ani nedokázal říct, jak se to seběhlo. Achlapec odešel.

Atak se kovboj se svým oslem obtěžkaným nákladem, soslem, který ve skutečnosti patřil pastýři, vydal serpentinami vzhůru kTulove grede avesničané se ještě chvíli podezíravě dívali na oblak prachu, jak se pomalu zvedá směrem kvrcholu.

Kovboj už nějakou chvíli přemítal, kdo na něj tam nahoře, kousek pod Tulove grede, asi bude čekat, zpomalil, položil ruku na osla, naloženého nářadím, latěmi apytlem malty, anahmatal chladný kov páčidla. Vhorském sedle stála starcova žena, zpod růžového šátku jí vykukovaly plavé vlasy, anabídla mu studenou vodu zvelké láhve ze zeleného skla sbílým porcelánovým uzávěrem, přichyceným khrdlu kovovými závlačkami.

„Lidé jsou tady ke mně dobří,“ řekl kovboj, nalil si trochu vody do dlaně apřejel si vlhkou rukou po obličeji, „mléko, voda, šljiva,“ pohlédl na ni aláhev jí vrátil, sevřela ji oběma rukama. „Můj muž, Jaro…“

„Starý Jaro,“ přerušil ji ausmál se. „Pozdravuje tě,“ pokračovala, „říká, že máš radši přijít knám, jestli budeš potřebovat sněčím pomoct. On, tedy Jaro…“

„Nemá ty dole zrovna vlásce, co?“ Kovboj opsal rukou oblouk směrem knížině, obkreslil dlaní linii obzoru, za nímž muselo být moře, modrý Jadran, jejž tak dobře znal.

„On…, on jim nevěří,“ řekla aznovu mu podala láhev, jako by mu chtěla říct: pij, máš za sebou dlouhou cestu, pij, ještě tě dlouhá cesta čeká, aon se napil aláhev jí vrátil. Teď se napila iona, jen nejdříve kratičce přejela dlaní přes hrdlo. Když láhev odtrhla od úst, hlasitě vydechla akovboj slyšel vedle sebe její dech, pak ijejí slova, díval se na pestrobarevnou mozaiku nížiny, žlutá pole, zelené háje, lesy, úhory, vesnice, úzké modré čáry řek, vlévaly se do moře, do blankytného Jadranu, jejž tak dobře znal, ale chtěl na ni navždycky zapomenout. „Na to je příliš krásná,“ řekl tiše.

„Cože?“ Plavovláska vypadala zmateně. Měl snad na mysli ji? Apokračovala: „Říká, tedy Jaro, že ti dole…, že my tady nahoře žijeme vevelké bytosti, ale ti tam dole jen ujejích nohou.“

„Velká bytost, váš bájný Velebit,“ kovboj se znovu otočil kní, „já jsem taky zezdola, ztamtěch končin,“ opět opsal rukou ve vzduchu oblouk, tentokrát seobrátil zády kmoři, jež ovšem nebylo vidět, pokoušel se za pomoci všech těch pohybů uhodnout, kde zhruba leží Bělehrad, pohybů prováděných sjistou opatrností, protože stála těsně vedle něho atiskla si láhev ke hrudi, „ale mně starý Jaro asi věří.“

„Zase tak starý není,“ vyhrkla avrhla na něj zlostný pohled, mezi obočím drobnou vrásku vybíhající až na čelo, „umí dokonce maďarsky, ato neumí nikdo! Apřestože mu nevadí, že mu všichni už celá léta říkají starý Jaro, mně to vadí!“

„Už celá léta,“ opakoval kovboj pomalu. Když se omnoho let později, vpolovině sedmdesátých let, ocitl přesně na stejném místě adíval se do nížiny, vybavil si, jak náhle zvedla ruku adotkla se světla na jeho tváři, zelená láhev se na slunci třpytila avrhala na jejich obličeje itěla zelené skvrny, pohybující se skvrny, ale zelené světlo na jeho tváři zmizelo, když se konečky jejích prstů…, protože láhev, již držela vdruhé ruce, sklouzla okousek níž, azelené tečky ačáry teď tančily pouze na jejím předloktí, odložila láhev na kamenitou zem. Pak mlčky hleděli do nížiny, plavovláska vytáhla z kapsičky na šatech, která jako by byla určena výhradně kuchovávání cigaret, zmačkanou, ručně balenou cigaretu, měla tam isirku, škrkla jí onehet na palci, takže hlavička vzplála, akovboj přistoupil těsně kní, aby plamínek ochránil, tady nahoře bylo dost větrno, aona řekla: „Díky,“ anabídla mu cigaretu na jeden dva šluky, atak kouřili adívali se do nížiny aon se po chvíli téměř udiveně zeptal: „Ty kouříš?“ aona odpověděla: „Proč by ne?“

„Byl jsi partyzán,“ řekla plavovlasá žena starého Jara aodhodila nedopalek vedle kamenité arozbrázděné horské silnice, „proto ti věří. Jaro říká, že kdo byl jednou partyzánem, zůstane jím navždy.“

„Byl jsem upartyzánů, to je pravda,“ přitakal kovboj. Plavovláska přikývla, vzala láhev analila trochu vody před osla, který stál naprosto nehybně vedle nich, jako by ani nedýchal, ale osel se nenapil, ponořila tedy do kaluže ruku apodržela mu ji před tlamou, ale osel se nepohnul, jako by se díval skrz ni.

„Ale to už je dávno,“ řekl kovboj, „partyzáni... Atys…, tys přece sama říkala…“

„Já?“ Dala oslovi malý záhlavec, jako by ji rozzlobilo, že vodu, již mu nalila, jednoduše odmítl pít.

„Ano, ty.“

„Co jsem říkala?“

„Že jsem byl tehdy ještě dítě.“

Opět přikývla, podívala se na něj, vzpomněla si na jejich první setkání vhorské kotlině, přicvakla bílý porcelánový uzávěr zpátky na láhev. Kovboj zvedl hlavu, narovnal se aspustil ruce ke švům kalhot. „Musím jít.“

„To asi musíš.“

Později, když znovu seděl na střeše aopravoval komín, opět uslyšel její zvonivý smích. „Negosava, to je krásné jméno.“ „Aty jsi?“

„John Wayne.“

„Takže jsi opravdu kovboj. Doviđenja, kovboji.“ Ale když mu přinesla vodu, nesmála se, ne, nesmál se ani jeden znich, možná se jednou či dvakrát pousmáli, jí se při tom na bradě udělal dolíček. „Proč jsi na mě vystřelil, kovboji?“

„Viděl jsem jen odlesk dalekohledu. Kdybych věděl, že ho drží taková krasavice, poslal bych jí vzdušný polibek!“

„Mlč, kovboji!“ Atehdy se přece jen tiše zasmála akovboj viděl, jak jí koutky rtů změkly, jak mizí drobné vrásky přísnosti ilet. „Nepocházíš taky odtamtud zdola?“ zeptal se aznovu rozmáchlým gestem ukázal na nížinu, ale ona mu sevřela ruku, „ne, ano“, copak ji Jaro nepřivedl ze zledovatělé Vojvodiny, zjiné nížiny, daleko odsud, vletech velké války?, „ano, ne“, aneukryl ji vhorách, „ano, ano“, když přišli muži včerném, kteří Jara pokládali za jednoho znich?

Aznovu seděl na střeše, staré stavení mu teď připadalo podstatně vyšší avzpřímenější, nedej bože, aby odsud dohlédl kJadranu, až se bude protahovat, Jadran už nikdy vidět nechtěl…, apřece byla tak krásná, nikdo se na ni nemohl zlobit navěky aprohlašovat: Už tě nechci vidět. Už několik týdnů pracoval, dokud mu soumrak nepověděl, že je načase skončit.

„Co?“

„Cože, otče?“