Přeložila Klára Kučerová

THE WILDERNESS OF GIRLS

Copyright © 2024 by Madeline Claire Franklin.
Originally published in the United States by Zando Young Readers,
an imprint of Zando.
www.zandoprojects.com.

Translation © Klára Kučerová, 2026

ISBN 978-80-284-1085-8

Tato kniha je věnována dvanáctileté holce, která právě utratila všechny životní úspory za svůj úplně první stolní počítač v naději, že své romány bude psát o trochu rychleji.
Nejspíš teď přechází po svém pokoji sem a tam,
na hlavě má papírovou korunku a na nose legrační sluneční brýle, a snaží se přijít na to, jak nejlépe začít další kapitolu.

Zůstaň dál divná, holka. A zůstaň divoká.

AUTORČINA PŘEDMLUVA

Tento román jsem napsala z mnoha důvodů: z vrozené vypravěčské potřeby, ze syrového hněvu mého probouzejícího se feminismu, z lásky k přírodní magii i ze zmatku nad tím, jak zapadá do mého vidění světa. Ale teprve poté, co jsem se s tímto příběhem několik let potýkala, mi došlo, že jej píšu proto, abych vyjádřila velmi hluboká zranění. A tak, pokud jsem chtěla tento příběh vyprávět, musela jsem sama zapracovat na svém uzdravení. (A stejně tak abych se mohla uzdravit, musela jsem napsat tento příběh.) Žádná z konkrétních událostí tohoto románu se mi ve skutečnosti nestala, ale fikce bývá často odrazem naší prožité reality, prohnaným několika filtry, zaostřeným a vyváženým, s odstraněným šumem, aby vznikl uspokojivý tón vyprávění.

Vzhledem k tomu, co vím o velmi častých zraněních, z nichž tato kniha vychází, považovala bych jako vypravěčka za nezodpovědné neupozornit vás, čtenáře a čtenářky, že následující stránky mohou vyvolat silné a nepříjemné emoce. Ačkoli doufám, že tato kniha v každém, kdo se k ní dostane, něco uzdraví nebo posílí, berte prosím v úvahu následující upozornění na citlivý obsah a dbejte na své osobní duševní zdraví.

Tato kniha zobrazuje, popisuje nebo podrobně probírá: komplexní posttraumatickou stresovou poruchu, sebevraždu a sebevražedné myšlenky, poruchy příjmu potravy, bodyshaming, rodinné a domácí násilí, emoční zneužívání, kanibalismus a sexuální napadení.

Na počátku jsme byly divoké

Úryvek z knihy Surový hrad:

Kronika divokých dívek z Happy Valley

Bylo nebylo, hluboko v divočině, v kraji za hranicemi map a lidských nároků, stál nádherný hrad.

Nebyl to hrad jako jiné hrady z příběhů, které možná znáte. Byl divoký a živý, vytvořený ze samotné země, a po staletí rostl a byl tvarován jen pro nás. Náš hrad byl vykotlaným tělem prastarého stromu, zahalený a skrz naskrz prorostlý exoskeletem z lián a magie. Byl to strom-obr. Strom-hora.

A byl to náš domov.

Hrad nás chránil: čtyři nezkrotné princezny a občas také moudrého starce jménem Matka. A Matka se tak nejmenoval pro nic za nic – byl naším prorokem, ochráncem, učitelem. Dal nám dar magie, pravdu pojmenovávání, poklad příběhů. Dal nám kotvu minulosti i příslib budoucnosti. Matka byl naším srdcem, hrad našimi kostmi. Společně nás provedli všemi bouřemi.

V divočině jsme žily v dokonalém rytmu a souladu, stejně jako divočina sama. Když jsme měly hlad, lovily jsme po boku našich vlčích druhů, se shovívavou zemí pod ztvrdlými chodidly a horkou, vazkou krví kořisti na čelistech. Po dlouhých dnech strávených hledáním potravy a hrami jsme klidně spaly v úkrytu našeho hradu a sny nám ozařovaly jen hvězdy.

Probouzely jsme se se sluncem, když se přehouplo přes horu a zaplavilo náš les zlatým příslibem nového dne. Na sklonku podzimu jsme se cpaly medvědím sádlem a šiškami. Mrazivými měsíci, dny zavátými sněhem a předlouhými nocemi, jsme se proplížily v hladovém, mátožném snění. S návratem zeleně a světla jsme holýma rukama vytahovaly ryby z potoků a jedly je syrové, až se nám zatoulané šupiny třpytily kolem úst jako duha.

Byly jsme součástí divočiny a všeho, co obsahuje. Byly jsme součástí magie skryté v rozvíjení čerstvých listů i v oné síle, jež rozpoltila svět, když blesk proťal oblohu. Byly jsme součástí spirálového tance života a smrti, úžasu světla tančícího na hladině a listí ve větru, tajemství semenáčků a chladné černé půdy, krásy rozkladu, násilí života. Byly jsme součástí magie toho všeho.

Až jednoho dne byla kouzla zlomena.

Jednoho dne hrad padl.

Jednoho dne jsme opustily jediný domov, jaký jsme kdy poznaly, a naše milovaná divočina nás zradila.

Bylo nebylo, byla divočina. Byla tu násilná krása a zničující klid. Byly tu putující mraky, bodavé paprsky slunce, obloha jako drahokam.

Bylo nebylo, byly tu čtyři mladé dívky a muž jménem Matka, vlci, které jsme nazývaly rodinou, strom, který jsme nazývaly hradem, a les, který jsme nazývaly domovem.

Tehdy v těch dobách jsme souzněly s divočinou.

A pak nás zavřeli do klece.

1

Té noci, kdy jejího otce zatknou, sedí Eden na delší straně jídelního stolu, čelem ke zdi, která odděluje jídelnu od kuchyně. Za zády má široké francouzské okno s výhledem na upravenou zahradu, jež přiléhá k okraji lesa.

Toto je její místo. Když byla Eden malá, její macecha Vera nesnášela, jak Eden během večeře ustavičně zírá mezi stromy, a tak ji posadila čelem ke zdi. Dotyčná zeď je prázdná; žádné fotografie přátel ani rodiny, žádné pamětní talíře ani zajímavá umělecká díla – a rozhodně žádné Edeniny dětské výtvory.

Teď už však Eden není dítě. Teď už ví, jak přežít. Už dávno holé bílé stěny nekomentuje ani o nich nepřemýšlí. Už dávno se naučila neohlížet se přes rameno, aby zahlédla kousek divočiny.

Edenin otec a macecha sedí po její levici a pravici, každý v jednom čele stolu. U každého prostírání stojí sklenice vody a sklenice červeného vína. Vera vždycky říká, že přiměřené množství alkoholu potlačuje chuť k jídlu, a zdá se, že v jejím případě to platí. Dnes večer usrkává už třetí sklenku, zatímco její salát zůstává z větší části netknutý a ona těká pohledem mezi oknem, Eden a otcem.

Eden si bolestně uvědomuje napětí u stolu. Otec po celou dobu jídla telefonuje a dohaduje se s tím či oním obchodním partnerem. Mluví ostrým, útočným tónem, i když nekřičí. Na talíři před ním leží kus grilovaného červeného masa, které božsky voní, ale sotva se ho dotkl. Jemně růžová barva masa dráždí Edeniny smysly tak silně, až je to skoro obscénní.

Eden si přeje, aby dokázala odvést Veřinu pozornost od otcova hrubého chování, přeje si nějak přimět otce, aby odložil telefon a věnoval se své nespokojené ženě. Jenže pokus potěšit jednoho z rodičů by mohl zároveň popudit toho druhého, a tak se Eden raději soustředí na svůj salát z hořkých listů a grilovaného bílého kuřecího masa. Zjistí, že jejich kuchařka Marija ukryla pod salát malou loužičku bylinkového olivového oleje, do které Eden opatrně namáčí kousky kuřete, než k nim nabere listy, aby zakryla mastný lesk. Vera by zuřila, kdyby pojala podezření, že Eden porušila svou „dietu“.

Černá káva a půl grapefruitu k snídani, dvě vejce natvrdo dopoledne. Libové maso a zelenina k obědu a večeři. Proteinový nápoj po tréninku, ale jen pokud trvá déle než šedesát minut. Syrová brokolice na svačinu – vláknina tě zasytí rychleji. Po sedmé hodině žádné tuky. A červené víno k večeři. Pomáhá trávení.

Takto Vera žije svůj život a tak ho žije i Eden.

Bylo jí teprve šest let, když Vera poprvé začala kritizovat její tělo, omezovat jí jídlo a brát ji s sebou do posilovny. Teď je jí šestnáct a nedokáže sníst ani obyčejné jablko, aniž by si vybavila jeho kalorickou hodnotu. O to se Vera postarala.

Nebýt toho, že Marija skrývá tekuté kalorie pod „povolenými“ potravinami nebo že jí nevlastní bratr Kevin v noci tajně nosí pamlsky, když u nich přespává, už by dávno umřela hlady, tím si je Eden jistá. Je pořád unavená, pořád hladová. Neustále myslí na jídlo a ani nejde o nic výjimečného: tajně snědená lžička arašídového másla, spolužaččin sendvič se šunkou a sýrem, máslo na její porci dušené zeleniny, blbý krajíc čerstvě upečeného chleba.

Eden zírá do svého salátu, tiše se nadechne a nechá svůj hněv odeznít. Hněv nepomáhá. Jen ji nutí trpět víc. Jediný způsob, jak jít dál – jak mít aspoň nějakou naději, že se z toho domu jednou dostane –, je necítit vůbec nic.

Eden se napije vína. Má ráda to, jak ji zahřívá a jak je po něm její mysl vláčná a zastřená. Eden má pocit, že když vypije jednu nebo dvě sklenky, začíná své maceše rozumět. Jako by se naladila na jinou rozhlasovou stanici a konečně slyšela, co Vera doopravdy říká.

„To kuře je suché,“ zamumlá Vera a šťouchne do něj vidličkou. Jsem nespokojená.

„Snad Marija nepoužila mražené maso. Říkám jí pořád dokola, že to ničí texturu.“ Proč nemám nad svým životem žádnou moc?

„Za to, kolik jí platíme, by měla být schopná připravit kuře tak, aby nebylo suché.“ Mám všechno, co chci, a stejně nejsem šťastná.

Vera odloží vidličku a přihne si vína. Když dopije, ostře se zadívá na otce. Je to tvoje vina.

Krátce se podívá na Eden a pak se znovu vrátí ke své sklenici. A tvoje taky.

Když zazvoní zvonek u dveří, otec jen obrátí oči v sloup, dál mluví do telefonu a rodinu ignoruje. Eden strne. Přemýšlí, kdo to asi tak může být, přemýšlí, jak moc takové vyrušení Veru naštve. Otevřela by sama, ale Vera nesnáší, když Eden dělá práci hospodyně.

Uplyne téměř minuta, než hluk z přední části domu dolehne až do jídelny a než zvuk několika párů bot, které se cílevědomě pohybují po holých mramorových podlahách, začne působit agresivně – jako vpád.

V klenutém průchodu za Verou se objeví dva muži v oblecích, doprovázeni čtyřmi policisty s rukama připravenýma tasit zbraně. Vera se k nim obrátí s výrazem podrážděnosti a zmatku, ale muži se valí kolem ní a pak kolem Eden tak rychle, že otec, jemuž se v očích zděšeně zableskne, ani nestihne položit telefon.

„Lawrenci Chasei,“ pronese jeden z mužů v obleku hlasitě, zatímco policisté uchopí otce za paže. „Máme na vás zatykač.“

Otcův telefon s rachotem dopadne na podlahu, když ho policisté zvednou na nohy a zkroutí mu ruce za zády. Nevzpírá se, ale ani jim to neusnadňuje. Jeho tělo i končetiny jsou strnulé, každý sval napjatý, jako by věřil, že pokud si udrží kontrolu nad vlastním tělem, nebudou mít nad ním žádnou moc.

Jenže k Edeninu úžasu se právě to stane. Dívka se chvěje, když mu čtou jeho práva a obviňují ho ze zločinů, které ji u něj nijak nepřekvapí: zpronevěra, praní špinavých peněz, obchod s drogami. Její macecha, zpočátku rozzlobená, se vzápětí hlasitě rozvzlyká, popadne telefon, aby zavolala svému právníkovi, a vyběhne z místnosti, aniž se ohlédne.

Když otce odvádějí z jídelny ke dveřím, hledí před sebe jako voják – klidně, bez výrazu. Na svou dceru se ani jednou nepodívá.

Jeden z mužů v oblecích – možná detektiv? – položí ruku na opěradlo Edeniny židle a ona sebou trhne. Trochu se k ní skloní a řekne: „Omlouvám se, že rušíme u večeře, zlatíčko. Tatínek trochu zlobil.“

Eden k němu vzhlédne v domnění, že její tvář je bez výrazu, ale ať už detektiv v jejích očích spatří cokoli, přiměje ho to napřímit se a sundat ruku z její židle. Jakékoli uspokojení vepsané v jeho tváři rychle zmizí, chladně na Eden kývne hlavou a následuje své muže ven skrze klenutý průchod.

V kuchyňských dveřích stojí Marija, mačká v dlaních utěrku a tmavýma očima sleduje odcházejícího detektiva. Když se zabouchne hlavní vchod a dům se ponoří do ticha, osloví Eden: „Bude v pořádku. Muži jako on v tom umějí chodit. Tady máš.“ Obejde stůl, uchopí otcův talíř a položí steak před Eden. „Není důvod, aby dobré jídlo přišlo nazmar.“

Eden cítí dobrotu toho gesta, náklonnost, možná dokonce lásku, ale touží jen po tom, aby jí Marija položila ruku na rameno nebo ji objala. Ne proto, že by ji otcovo zatčení rozesmutnilo, ale proto, že prahne po lidském doteku – touží se cítit s někým na tomto světě spojená.

Jenže Eden už nějakou dobu ví, že hlad po lidském doteku je tou nejnebezpečnější touhou ze všech.

Zabodne vidličku do steaku a otcovým nožem do něj zakrojí jako dívka, jejíž otec právě nebyl zatčen, která nehladoví po lidské blízkosti a netrpí touhou po lásce, jíž jsou tak samozřejmě obdarováváni ti, kdo někam patří. Potřebuju jen jídlo, říká si Eden. Její tělo potřebuje k přežití jen jídlo, vodu a přístřeší. Nic víc.

Nic víc.

To je všechno, co potřebuješ, abys přežila.

2

Nedlouho poté, co policie odjede s Edeniným otcem v poutech, se objeví na hlavním schodišti Vera vlekoucí dolů dva obrovské kufry. Se slzami v očích zakřičí z haly: „Tak tady já končím!“ a prodere se širokým hlavním vchodem ven.

Eden si představuje, jak Vera pohodila vlasy a nasadila si své největší sluneční brýle od Gucciho, než nastoupila do Uberu. Znechucení Veřiným chováním ji však neuchrání před bodavým pocitem opuštěnosti; jestli si kdy, byť na okamžik, myslela, že by k ní Vera mohla chovat něco jako mateřské city, teď může na tu představu zapomenout.

Sociálka zaklepe na dveře ještě dřív, než se Veřin Uber vzdálí od obrubníku. Když Eden otevře, sociální pracovník, nenápadný běloch kolem třicítky, který vypadá, že by tu nejraději nebyl, jí řekne, aby si sbalila tašku.

„Sbal si jako na delší cestu. Nějakou dobu budeš pryč.“

Eden není zvyklá cestovat. Minulé léto strávila prodloužený víkend s nevlastním bratrem Kevinem v Harlemu, než odjel na roční studijní pobyt do zahraničí, ale tato vzpomínka jí právě teď moc nepomáhá. Tohle není víkend ve městě.

Toto je zlom. Práh.

Když míří do svého pokoje, Eden si znovu – ne poprvé v životě – uvědomí, že je skutečně sama. Jenže tentokrát ji to poznání netáhne ke dnu jako balvan přivázaný k hrudi. Tentokrát se jí hruď svírá nervózním vzrušením, když zvažuje možnosti, které se před ní otevírají: otec ve vězení; Vera pryč; Eden v souladu se zákony odebraná z rodiny.

Možná může začít znovu.

Možná může zapomenout na všechno, co se jí kdy stalo.

Možná.

Eden popadne batoh, ale věcí, které by si chtěla vzít do tohoto teoretického potom, není moc. Nějaké toaletní potřeby. Fotku své matky. Pohlédne na přeplněnou knihovnu prohýbající se pod tíhou ohmataných stránek, příběhů, do nichž utíkala během těch dlouhých, osamělých let, ale rozhodne se, že je tady nechá. Místo toho přihodí školní věci, čistá trička, podprsenky a kalhotky, několikery měkké, obnošené džíny, nabíječku na telefon a starou mikinu Syrakuské univerzity po své zesnulé matce.

„To je všechno?“ zeptá se pracovník, když Eden sejde dolů jen s batohem.

„Jo,“ řekne Eden a připraví se na to, že ji pokárá nebo jí řekne, že si sbalila špatně.

Pracovník jen pokrčí rameny. „Jak chceš. Půjdeme teď do města a zaregistrujeme tě.“

Eden sedí na tvrdé plastové židli u stolu zaměstnance sociálky, snaží se nemyslet na to, že její otec je někde v té samé budově, pobouřený skutečností, že kdosi měl tu drzost přistihnout ho při páchání zločinů, ani na to, že ji macecha opustila a odjela bůhvíkam. (Vlastně Eden ví přesně kam: Vera odletí do nějakého tropického resortu, kde bude celý den sedět u bazénu nebo na pláži a elegantně nasávat luxusní koktejly.) Bude se Vera obtěžovat, aby zavolala Kevinovi? Eden automaticky napadne, že by to měla být ona, kdo mu řekne, co se stalo. Jenže její nevlastní bratr je pryč (a nebude to jinak), studuje v Německu poslední rok na vysoké škole. Otcovo zatčení se ho nedotkne, pokud už je školné zaplacené.

Je daleko. Příliš daleko na to, aby ji tentokrát zachránil.

„Dobrá zpráva, děvče,“ řekne ten sociální pracovník. „Našli jsme tvého strýce. Je připravený vzít tě k sobě, pokud nemáš důvod, proč bys u něj nechtěla být. Jen abys věděla, pěstounské rodiny můžou být… No, občas je to trochu loterie.“

„Můj… strýc?“ Eden tápe.

„James Abrams. Je to…“ zamžourá do poznámek, „… mladší bratr tvé zesnulé matky.“

Eden se napřímí. „Strýček Jimmy? Jo. Ano. Ráda k němu půjdu.“

„Tak jo!“ Pracovník se zazubí, namíří na Eden dva ukazováky jako pistolník a pak zvedne telefon.

Ukáže se, že strýc Jimmy si pro Eden nejen přijede, ale všeho nechá a vyrazí hned. Pracovník jí říká, že má štěstí. V polovině případů se nový poručník ani neobtěžuje a děti musí strávit noc v zadržovací cele, než je sociálka druhý den ráno někam odveze.

Eden se právě teď necítí jako miláček štěstěny, ale ví, že je lepší to neříkat. O strýčku Jimmym toho ví málo – jen to, že je mnohem mladším bratrem její matky. Po matčině smrti, když byly Eden čtyři, ho už nemohla navštěvovat a na život předtím si sotva vzpomíná. Viděla ho na matčině smuteční hostině (tehdy byl teenager a Eden se příliš styděla, než aby s ním promluvila) a pak ještě jednou o pár let později, když využil otcovy nepřítomnosti a poprvé a naposledy navštívil jejich dům. Jimmy tehdy studoval na vysoké škole, na SU (stejně jako Edenina matka), Eden bylo asi deset a byla stydlivější než kdy dřív. Návštěva proběhla v docela příjemném duchu vzhledem k tomu, že pro ni byl (a je) v podstatě cizí, ale Eden tehdy cítila jeho upřímný zájem. Koneckonců, který vysokoškolák si dá tu práci a najde si čas na návštěvu desetileté neteře, se kterou sotva kdy promluvil?

Dvě hodiny po příchodu na policejní stanici Eden cinkne telefon. Probudí se z polospánku na židli v čekárně a vytáhne mobil z batohu.

❚ Zpráva od: NE

V tu chvíli se probere. Z tváře jí vyprchá teplo, jak svírá telefon v rukou a dlouhou chvíli váhá, jestli si má zprávu přečíst, nebo ne. Nakonec notifikaci smaže dřív, než si vůbec přečte náhled.

Na tohle teď myslet nemůže.

Naštěstí její strýc dorazí na policejní oddělení v Saratoga Springs jen o pár minut později, těsně před půlnocí; ramena má poprášená sněhem a pohledem pátrá v čekárně po své neteři. Je vysoký, jak si ho Eden pamatuje, snad metr osmdesát nebo víc, se stejnýma tmavýma očima a etnicky nezařaditelnou pletí, jakou měla i Edenina matka: v zimě medově béžovou, v létě přecházející do tmavé olivové. Podle toho, co Eden ví, mají pleť po babičce, která pocházela ze židovské rodiny.

Když ji strýc Jimmy spatří, sevře ji v medvědím objetí, ačkoli se neviděli celé roky. Navzdory sobě samé, skutečnosti, že se vlastně neznají, i faktu, že je v pohodě, je v pohodě, je v pohodě (a takhle to pro ni bude nejlepší, ne?), se Eden málem rozpláče, když ji vezme do náruče. Není si jistá, co cítí, ale ten pocit se ji snaží přemoci a zaplavuje její hruď i oči svíravým, vlhkým horkem. Než se jí však ze rtů vydere první vzlyk, Eden to nutkání uzavře ve svém nitru, zatne zuby a skoro nedýchá, dokud tlak v krku nepoleví. Nic z toho za pláč nestojí, říká si. A už vůbec ne před cizím člověkem.

„Tak jo,“ řekne strýc Jimmy poté, co podepíše potřebné formuláře a vyslechne výklad pracovníka sociálky o svých zákonných povinnostech coby poručníka. Teď stojí s Eden ve vestibulu a chystají se vykročit do zimní noci. „Máš v tom batohu všechno, co potřebuješ? U sebe doma moc věcí pro dospívající holky nemám, takže se buď můžeme někde zastavit a něco koupit, nebo to necháme na zítra. Tak jako tak se vrátíme dost pozdě, ale to nevadí. Zítra se oba ulejeme. Tak co myslíš?“ Mluví s nucenou veselostí a jeho lehký přízvuk, typický pro newyorskou oblast, není tak silný jako Veřin přízvuk z New York City, i když je s ním zjevně spřízněný. Eden napadne, jestli nemá přízvuk taky, jen si ho nikdy nevšimla.

„Je mi to jedno,“ řekne Eden tiše. „Myslím, že mám, co potřebuju.“

Koutkem oka Eden vidí, jak si ji strýc prohlíží. Neotočí se, aby se s ním setkala pohledem. Místo toho se dívá na šedé betonové schody viditelné skrz prosklené dveře policejní stanice, přes které se ženou velké krajkové sněhové vločky jako náruče těch nejkřehčích konfet.

Strýc Jimmy si přejede rukou po tmavém strništi na čelisti. „Co takhle něco k jídlu? Máš hlad?“

Eden pokrčí rameny. Má hlad pořád, ale je na to zvyklá.

„Slyšel jsem, že tě policajti vytáhli od večeře. To je dost nezdvořilé, pokud chceš znát můj názor.“

„V pořádku,“ řekne Eden, zatímco jí při pomyšlení na steak, který nestihla dojíst, zakručí v břiše. Doufá, že zbytek snědla aspoň Marija. A doufá, že než odešla, vybrakovala spižírnu i vinný sklep a všechno dobré si odnesla.

„No, já hlad mám. Při nočních výletech jednomu vyhládne, co říkáš? Dal bych si něco v nějaké staré dobré zaplivané kantýně. Co ty na to?“

Eden si není jistá, co tím myslí. Její svraštělé obočí to zřejmě vyjadřuje víc než jasně.

Strýc Jimmy se zasměje. „Zaplivaná kantýna – tak se říká těm starým kantýnám, kde nabízejí snídani a přepraženou kávu dvacet čtyři hodin denně. Cestou do Happy Valley je jedno místo, kde dělají zatraceně dobré cheeseburgery. Jíš maso? Mají tam určitě i nějaké vegetariánské jídlo. Nebo hranolky se sýrem, palačinky…“ Odmlčí se, a když znovu promluví, zní nějak tišeji, jako by ho řeči o jídle z kantýny rozesmutnily. „Cokoli budeš chtít, Edie. Já to platím.“

Eden má pocit, že jí hoří kůže. Tak dlouho neslyšela nikoho vyslovit své jméno s opravdovou laskavostí, že to teď působí skoro nebezpečně.

„Jo, to zní dobře,“ odpoví, protože to vypadá, že přesně to od ní chce slyšet.

„Tak jo,“ řekne strýc Jimmy, spokojený, že mají nějaký společný směr.

Nebo možná spokojený, že s ním Eden souhlasila, kdo ví? Zatím se v něm moc nevyzná.

Otevře dveře policejní stanice a gestem vyzve Eden, aby šla první. Když procházejí parkovištěm, líné sněhové vločky jim zlehoučka dopadají do vlasů a na ramena a strýc Jimmy řekne: „Myslím, že si dám čokoládový shake a hranolky. Už jsi někdy zkoušela namáčet hranolky do mléčného shaku? Zní to divně, ale je to klasická kombinace. Máš ráda preclíky v čokoládě? Myslím, že je to podobný chuťový profil.“

Eden už roky neměla shake. Ani hranolky, když už jsme u toho. Ani preclíky.

„Poslední dobou chuťové profily dost studuju,“ pokračuje strýc Jimmy nervózně, když přicházejí k jeho pick-upu. Je velký, khaki a na boku má bílé logo Happy Valley Wildlife Preserve: jelení hlavu se dvěma horami mezi parožím, borovici a ptáka v letu pod srpkem měsíce. S pípnutím a bliknutím auto odemkne, otevře Eden dveře na straně spolujezdce a pak vůz obejde, aby sám vklouzl za volant. „Mám kamarádku, která je kuchařka v restauraci, hodně se zajímá o párování chutí a podobné věci…“

V autě strýc Jimmy dál mluví o té kuchařce, co se s ní kamarádí. Nakonec Eden pochopí, že je to dívka, na niž se snaží udělat dojem. Zpočátku se Eden stáhne, ale když se zdá, že je stejně upřímný, jak si ho pamatuje, část napětí opadne a Eden ho vidí, jaký doopravdy je, aniž by jí oči zastíral děs. Působí jako opravdu dobrý člověk – opak mužů, které Eden znala.

„Jak se ta kuchařka a kamarádka jmenuje?“ zeptá se nakonec.

Strýc Jimmy se odmlčí. „Aha.“ Znovu se zasměje. „Jmenuje se Star.“

„Star,“ zopakuje Eden.

Takové pitomé jméno, pomyslí si, ale to není její hlas, který slyší v hlavě. Je Veřin.

Eden to jméno chvíli převrací v ústech, zkouší si je na sobě. Rozhodne se, že se jí líbí. Možná by si ho měla přivlastnit.

„To je neobvyklé jméno,“ řekne.

„Star je hodně neobvyklá,“ potvrdí strýc Jimmy s úsměvem. „Vybrala si to jméno sama, když se přestěhovala do Happy Valley. Aby začala nový život, víš?“

Eden neodpovídá. Zírá přes čelní sklo na černou stuhu silnice osvětlenou halogenovými světlomety, ale nevidí nic. Je příliš zaměstnaná tím, jak se snaží spolknout vlastní srdce deroucí se jí do krku.

Je to možné? Zanechat za sebou všechny, které zná, a stát se zcela jiným člověkem? Smí prostě přestat být Eden Chaseovou a zapomenout na veškerou bolest, kterou v sobě tato dívka nosí?

V bistru Eden roztřeseně pročítá jídelní lístek. Ví, že strýc Jimmy chce, aby si něco dala, a ona chce, aby ji měl rád a nemyslel si, že je divná a má nějaké šílené bloky ohledně jídla. Zároveň ví, že Vera je daleko a neexistuje opravdu žádný důvod, proč by si Eden nemohla objednat cokoli, po čem její chuťové pohárky a žaludek touží. Jenže v hlavě jí bez ustání drmolí Veřin hlas, varuje ji před nasycenými tuky a sodíkem a nadýmáním a akné a celulitidou a pořád, pořád ji varuje před „tloustnutím“.

Nějaké „tloustnutí“ je mi jedno, pomyslí si.

Ne, to rozhodně není, pomyslí si vzápětí.

Především bych teď ráda poslala Veru do háje.

Přijde servírka, vlídně působící žena kolem čtyřicítky či padesátky, kulatá a drobná. Eden si pomyslí, že jí to sluší, i když ostré světlo zářivek odrážející se jí ve vlasech nijak nezakrývá ani pudr na jemném broskvovém chmýří kulatých tváří, ani černé šupinky maskary na malých váčcích pod očima.

To by Vera nikdy nedopustila, pomyslí si Eden a okamžitě pocítí vůči servírce sympatie.

„Dobrý večer, madam,“ řekne strýc Jimmy. Pohledem se ujistí, že má Eden vybráno.

Eden přikývne, ale dál se dívá do menu, a tak si strýc objedná jako první.

„Dám si kávu a domácí burger, medium rare, se sýrem, slaninou a bez salátu, prosím. A jako přílohu hranolky.“

„A vy, zlatíčko?“ zeptá se servírka poté, co si zapíše strýčkovu objednávku, a otočí se k Eden.

Eden vzhlédne a všimne si, že má na jmenovce napsáno Doris. „Dám si to samé, jen bez cibule, prosím. A sprite. A čokoládový milkshake, prosím.“

„To je ono,“ řekne Jimmy. „Tak dva čokoládové milkshaky, prosím, madam. Děkuju.“

„Samozřejmě,“ řekne Doris. Udělá si do bločku poznámku, usměje se na ně a odkráčí s objednávkou k pultu.

„Jsem rád, že máš konečně chuť k jídlu,“ řekne strýc Jimmy, vezme z plastového stojánku na konci boxu sáček cukru a ťuká jím o stůl. Jeho tón je hravý, ale zní v něm ještě cosi dalšího, jako když člověk padá z útesu. Eden pozná, že se chystá stočit hovor k něčemu vážnějšímu. „Dobré jídlo po takovém zážitku jednoho zas postaví na nohy.“

A je to tady. Čas mluvit o tom, proč a jak se ta noc stala. Nebo aspoň o tom, co bude dál.

Doris se svižně vrátí s Edeniným spritem a strýčkovi nalije šálek kávy. Po smršti děkuji mnohokrát a není zač, moji milí zase zmizí.

„Poslyš, Edie,“ začne strýc Jimmy, odloupne víčko z malé smetánky a nalije si ji do kávy. „Moc se neznáme, ale chci, abys věděla – a snad to i víš –, že to není tím, že bych se nesnažil. Jsi jediná, kdo mi z rodiny zbyl. Chtěl jsem do tvého života patřit. Ale myslím, že to pro tvého otce bylo moc těžké. Nejspíš jsem mu až příliš připomínal Angie.“

Eden už tak dlouho neslyšela nikoho o matce mluvit jako o Angie, že v první chvíli neví, o kom je řeč. Otec jí vždycky říkal Angela. Ale pak se Eden podívá na strýcovu snědou pleť (jako má ona), tmavě hnědé oči (stejné jako její) a tmavě blond vlasy (jako měla její matka) a připustí, že jistou podobu vidí.

„A navíc je to z Happy Valley kus cesty, takže se s tebou nemohl jen tak zastavit, třeba na večeři nebo tak.“ Strýc Jimmy míchá kávu a omlouvá jejího otce, ačkoli to Eden nemá zapotřebí. „Ale doufám, že víš –“

„Strýčku Jimmy,“ zarazí ho. Tváře jí zahoří vlastní opovážlivostí – ale jestli se má této příležitosti opravdu chopit a začít znovu, musí to udělat, jak se patří. „Můj otec by se nezastavil na večeři, ani kdybys bydlel přes ulici. Nepozval by tě k nám, ani kdybys vypadal úplně jinak než máma. Takový můj otec prostě je.“

Strýc Jimmy si ji prohlíží. Eden se okamžitě vyděsí, že to neměla říkat, že měla souhlasit s obrazem svého otce coby slušného, jen nešťastného člověka. Nebuď upřímná, nebuď pravdivá nebo ryzí –

„Jo.“ Strýc Jimmy se nervózně zasměje, pak se zarazí. „Dobře. Jo, asi máš pravdu. No… Jde mi o to, že se moc neznáme, což si uvědomuju, ale postarám se, abys byla v bezpečí a v pořádku, dlužím to tobě i tvé mámě. Upřímně, vůbec netuším, co to vlastně obnáší.“ Když ta slova řekne, na okamžik opravdu vypadá naprosto ztraceně. „Ale slibuju ti, že udělám, co bude v mých silách.“ Zamračí se. „Nejsi alergická na kočky, že ne?“

Eden zamrká. „Ehm… ne, aspoň o tom nevím.“

„Dobře. No, mám kočku, jmenuje se Vroumína. Vypadá jako dalmatin. Viděla jsi někdy 101 dalmatinů?“

Eden zavrtí hlavou.

„Hm. Možná to jednou napravíme.“ Strýc Jimmy upije kávy. „Chápeš, že je to velká změna, viď? Nový domov. Nové město. Nová škola.“

Něco v Eden se při tom konstatování protáhne a zívne, jako když se pod zemí rozvíjí semenáček. „Ano.“

Strýc Jimmy přikývne. „Tak jo.“ Zvedne hrnek směrem k ní. „Na nové začátky.“

Eden zaváhá a krátkými, okousanými nehty poklepe na průsvitný červený plast svého kelímku. „Strýčku Jimmy,“ řekne a sklopí oči ke smetánkám, které Doris předtím položila na stůl. „Když už mluvíme o těch nových začátcích…“ Vzhlédne k němu. „… nechci už být Eden. Chci si vybrat nové jméno, jestli to nevadí.“

Eden se v duchu připraví, že to bude zpochybňovat, že se zeptá proč, že se bude hádat. Dokonce to začne zpochybňovat sama: Eden je přece naprosto normální jméno. Co na tom, že jej pokaždé znechuceně vyplivli jako zkyslé mléko či šeptali, jako když korzet stahuje vnitřnosti? Měla by ses nad to povznést.

Jenže strýc Jimmy má v očích lesk, takový ten vlhký, zdrženlivě šťastný, a Eden dlouho, dlouho trvá, než v tom lesku rozpozná hrdost.

„Dobře. Ať si chceš říkat jakkoli, já jsem s tím v pohodě.“ Zvedne hrnek o kousek výš. „Na nová jména a nové začátky.“

Dívka naproti němu se poprvé po bůhví jak dlouhé době upřímně usměje. Ve svých představách strčí dívku jménem Eden do skříně ve svém starém pokoji spolu se všemi ošklivými vzpomínkami. Pak zamkne, zabarikáduje dveře a snaží se zapomenout na vyděšený výraz na Edenině tváři těsně předtím, než je zabouchla.

Pozvedne červený plastový kelímek ke strýčkovu zašlému bílému keramickému hrnku.

„Na nové začátky,“ řekne.

ROZEPSANÉ

OD: „Eden Chaseová“ <e.r.c.2007@springmail.com>

KOMU: „Kevin Hartwell“ <hartwell.kevin@irving.edu>

DATUM: 12. prosince

PŘEDMĚT: Zdravím z konce světa

Kevine,

určitě už jsi slyšel o otci. Překvapuje tě to? Mě ne. Možná mě překvapilo, že ho chytili. Ale ne to, že je zločinec.

Teď bydlím u strýce v Happy Valley, asi hodinu od našeho domu. Život je tu rozhodně jiný. Nikde v dohledu žádný sushi bar ani stánek s fresh džusy. (Veře by se tu nelíbilo.) Není to tu zrovna civilizované.

Což mi připomíná – víš, na co jsem poslední dobou myslela? Na to, jak jsme se poprvé potkali. Zeptala jsem se tě, čím chceš být, až vyrosteš. Řekl jsi, že ti je to jedno, hlavně když budeš moct cestovat po světě. A teď žiješ v Německu a nejspíš každý druhý víkend lítáš do zemí, o kterých jsem v životě neslyšela.

Jak jsi to dokázal? Že se tvůj život vyvinul, jak sis přál? Tohle kouzlo bych chtěla umět. Taky bych si přála, aby se můj život prostě vyvinul. Ale možná by jen stačilo být dcerou někoho jiného. Nebo spíš synem.

Víš, na co jsem ještě myslela? Ať už to bylo jakkoli špatné, jen díky tobě jsem v tom domě dokázala přežívat tak dlouho.

Jenže ty už jsi pryč. A já jsem volná.

Aspoň prozatím.

Nevím, kam Vera utekla, ale je tam spokojená?

(Co si to namlouvám? Tenhle mail nikdy neodešlu.)

Chybíš mi.

Veselé Vánoce, šťastnou Chanuku a nejspíš i šťastný Nový rok.

3

„Pěkné tričko,“ řekne nějaká holka, když v šatně projde Rhi za zády.

Rhi nahrbí ramena a neodpoví. Ani se neotočí, aby se podívala, kdo to řekl. Není si jistá, jestli to měla být urážka, nebo pochvala, a vlastně ji to ani nezajímá. Prostě zavře skříňku a vyhrne si rukávy trička s nápisem Happy Valley Wildlife Preserve, které jí strýc přinesl z práce, když se k němu nastěhovala.

Je únor a Rhi je v Happy Valley skoro dva měsíce. Kromě Vroumíny si ještě pořád nenašla jedinou kamarádku.

V hodinách tělocviku se na basketbalovou rozcvičku obvykle spáruje s nějakou jinou zachmuřenou vyvrhelkou, ale i ta se tváří, že jí její blízkost není příjemná. Rhi neví, čím to je – snad vylučuje nějaký feromon, který ostatní studenty varuje, že je skrz naskrz divná. V soukromých školách, kam ji otec posílal, nikdy nezapadla, a jako bývalá studentka těchto škol teď nezapadá ani na veřejné střední v Happy Valley. Má pocit, že ji považují za snobku, a nejspíš si za to může sama.

Navzdory své nejlepší snaze začít znovu Rhi nedokáže na chodbě zvednout hlavu; nedokáže se nikomu podívat do očí; nedokáže se usmát na jediného cizího člověka, aby zjistila, jestli jí úsměv oplatí. Až příliš se zkoumá, jako by sledovala samu sebe coby postavu ve filmu. Až na to, že ve filmu by se jí ujal některý z oblíbených studentů, který v ní spatřil cosi výjimečného, případně by ji adoptoval nějaký znuděný extrovert libovolného společenského postavení, ale tady si jí sotva kdo všimne.

Tedy kromě učitelky tělocviku, která se Rhi pořád snaží přesvědčit, aby se zapsala do některého z mnoha sportovních týmů. V Rhi, která během florbalu v prvním týdnu na HVPH (studenti škole láskyplně přezdívají „HPV High“) sama rozdrtila tým soupeře a zvládne uběhnout míli za šest minut, aniž by se doopravdy snažila, totiž vidí „potenciál“. Vše díky Veřině posedlosti kardiem. Rhi se však odmítne připojit k dívčímu týmu pozemního hokeje, lakrosu i volejbalu. Odmítne atletiku, basketbal, plavání. Odmítne všechno.

„Proč?“ zeptá se jí trenérka po hodině tělocviku, když si ji vezme stranou, zatímco ostatní dívky odcházejí do šatny. „Nechceš poznat nové lidi? Najít si tady ve městě své místo?“ Nakloní se k ní a ztiší hlas. „Vím, že přestoupit uprostřed školního roku je těžké. Ale v týmu vznikají celoživotní přátelství.“

„Promiňte,“ řekne Rhi a pomalu ustupuje ke dveřím šatny. „Já jsem teď fakt hodně vytížená učením.“

Ale když se převléká zpátky do školního oblečení, kdesi vzadu v hlavě ji hlodá pocit viny. Ve skutečnosti se od nástupu na HVPH vůbec nedokáže učit. Pokaždé když otevře knihu nebo vytáhne kartičky, jako by na ni někdo seslal uspávací kouzlo. Nejednou se probudila rozvalená na stole v Jimmyho pokoji pro hosty, přes ramena přehozenou deku, kterou tam předtím neměla. Po škole jí někdy strýc Jimmy dovolí pomoct s večeří, ale když se mu ji podaří přesvědčit, aby to všechno nechala na něm, Rhi vždycky usne před televizí nebo si jde lehnout do svého pokoje. Naštěstí se to zatím neprojevilo na jejích známkách.

Když škola skončí, Rhi zamíří ke stanici rangerů, jako to od začátku semestru dělá den co den. Zatímco prochází městem a slyší, jak jí sníh křupe pod nohama, mimoděk srovnává svůj současný život s tím, který žila ještě před dvěma měsíci.

Namísto luxusních restaurací a obchodů s designovým nábytkem v Saratoga Springs se centrum Happy Valley skládá hlavně z železářství a obchodů se smíšeným zbožím. Namísto dostihových drah, lázní a dalších turistických atrakcí Saratoga Springs má Happy Valley jen rozlehlou divočinu přírodní rezervace a přilehlá tábořiště, která jsou v zimě prakticky nevyužívaná.

A místo aby byla uvězněná v rozlehlém domě svého otce se sterilní dlažbou a naleštěnými dřevěnými podlahami, žije teď Rhi v přestavěné dvoupokojové chatě svého strýce, která je nejspíš stejně stará jako samotné Happy Valley, s tlustým hnědým kobercem od zdi ke zdi, ze kterého ani usilovné vysávání neodstraní všechny Vroumíniny chlupy, které se tam za ta léta nahromadily. Kočičí chlupy jsou pro Rhi obecně nový fenomén – jsou na všem, ve všem, vypadávají ze všeho, i když právě uklidili. Ale jí to nevadí. Je v tom cosi bezpečného, žít s někým, komu takový nepořádek nevadí.

Když dorazí ke stanici, Rhi čeká v místnosti pro zaměstnance, než strýci skončí směna. Snaží se udržet oči otevřené, zatímco se sklání nad kapitolou o rodinném životě ve své učebnici latiny (avunculus; genitiv avunculī; druhá deklinace – strýc z matčiny strany, matčin bratr, manžel matčiny sestry…), když vtom zaslechne, jak strýc Jimmy mluví se svou kolegyní Jessicou o otevření stezek na jaro.

„Potřebujeme někoho, kdo to tam nahoře projde, hned až sleze sníh,“ říká strýc Jimmy. „Někoho, kdo bude udržovat průjezdnost obslužných cest, hlásit spadlé stromy a tak. Jenže na to nemáme lidi od té doby, co Harry loni na podzim odešel do důchodu.“

„Mohli bychom někoho najmout na částečný úvazek,“ navrhne Jessica. „Co tvoje neteř? Přijde mi, že teď zrovna nemá co na práci.“

„Hej, ona toho má víc než dost,“ ohradí se strýc Jimmy.

Rhi se okamžitě probere a tváře jí zalije ruměnec studu. Od chvíle, co přišla do Happy Valley, spočívá většina její „práce“ v tom, že sedí u radiátoru v hostinském pokoji strýce Jimmyho zabalená do deky, dívá se z okna na padající sníh a snaží se představovat si (a zároveň nepředstavovat), jak by mohla vypadat její budoucnost.

Vstane a dojde ke dveřím odpočinkové místnosti a vykoukne. Strýc si jí hned všimne a napřímí se, což přiměje Jessicu, aby se také otočila.

„Kolik platíte a jaká je pracovní doba?“ zeptá se Rhi.

Ještě tentýž víkend absolvuje školení bezpečnosti práce a do měsíce nastoupí.

Les přijme Rhi způsobem, jakým ji dosud žádné jiné místo nepřijalo. Je pořád až přehnaně ostražitá, zvlášť poté co slyšela o černých medvědech, kteří koncem minulé zimy sestoupili k jezeru Oneida a při hledání potravy tam rozbili několik prázdných chatek. Ale jakmile je na stezce, její ostražitost ztrácí ostří a vědomí se vlévá do okolí. I když první část stezky vede výhradně do kopce – nebo možná právě proto –, Rhi se do svého úkolu ponoří způsobem, který ji nabíjí. Cítí se tak schopná a plná života jako nikdy.

Je konec března a Rhi si v lese připadá jako doma. Dnes se vydává na stezku stejně jako každé sobotní ráno od chvíle, kdy začala pracovat. Tu první část má nejraději – nenápadnou, přímou pěšinu, která protíná divočinu a vede k až příliš široké obslužné cestě nad ní. Má skoro pocit, že se stromy pohybují s ní, že se k ní zvědavě sklánějí nebo se rozestupují, aby mohla projít. Často si vzpomene na zarostlý lesík za domem svého otce, jediné útočiště svého dětství, ale ta myšlenka je prosycená bolestí, a tak se od ní odvrátí.

Rhi si všimne, že od rovnodennosti začal být les nečekaně hlučný. I v těch až příliš časných, mlhavých ranních hodinách zpívají ptáci, veverky pobíhají sem a tam a hledají své ukryté spižírny, tající sníh se žene dolů z hor v šepotavých pramíncích a potůčcích. Rhiiny boty křupou po listech a větvičkách, zatímco stoupá na malou horu a odklízí z cesty větší větve.

Když vstoupí na obslužnou cestu zahalenou bledou ranní mlhou, Rhi očekává známý široký pás sešlapané trávy táhnoucí se oběma směry, občasný sloup elektrického vedení trčící proti obloze a hustou stěnu jedlovců na druhé straně cesty.

To první, co v mlze spatří, jsou však dva obrovští vlci se stříbřitou srstí.

Rhi ztuhne. Vlci mají vyceněné zuby, ohrnuté pysky a jejich oči barvy syrových žloutků přišpendlí Rhi na místě: čtyři výrazné body uprostřed ranního oparu. Její tělo by se nejraději otočilo a dalo na útěk, ale strýc Jimmy jí vysvětlil, že to není dobrý nápad. Místo toho Rhi udělá opatrný krok zpět a prsty pevně sevře popruhy batohu.

Pohyb přitáhne Rhiinu pozornost k čemusi hned za vlky.

Rozšíří se jí oči.

Schoulené za vlky, vykukující z mlhy pod ochranou jedlovců, je klubko divokých dívek.

4

Rhi zírá, příliš ohromená, než aby dokázala přijmout, co jí mysl říká. Závoj mlhy tomu nepomáhá – hustý tak, jak na téhle stezce ještě nikdy nebyl, s růžově zlatým nádechem vycházejícího slunce, proměňuje dívky i vlky ve snovou scénu.

Jak se mlha rozestupuje, jako by se mezi Rhi a dívkami odhalovala cesta, je ještě zřetelnější, že tyto dívky nejsou výletnice ztracené v lese. Tyhle dívky vrčí, jsou divoké, polonahé, oblečené do vlhkých, potrhaných kožešin a těla mají pokrytá špínou. Vlasy, nahrubo stažené z tváře do prostých copů a uzlů, mají ztvrdlé blátem a protknuté klacíky a pery, což tvoří jakési maskování, nebo korunu, nebo svatozář.

Rhi napočítá čtyři propletené postavy: tři kostnaté, podvyživené dívky, nejspíš náctileté, shluknuté kolem menší. Čtvrtá dívka leží na zemi, napůl na koberci z jedlovcového jehličí a napůl v klíně jiné dívky. Cení zuby ještě zuřivěji než vlci, oči v její bledé tváři jsou rozšířené a divoké. Když se však pokusí zvednout do sedu, sykne a pevně stiskne víčka, ohrnuté rty se stáhnou do úšklebku, zuřivost se promění v bolest.

Uvnitř Rhiina hrudníku se prudce napne struna, táhne ji to k dívkám, i když stojí jako přikovaná. Chce jim pomoct, ale přítomnost vlků – stále cenících zuby – ji zastaví. Ublížili té dívce vlci? Zaútočí i na ni?

Pak si všimne: jedna z dívek, jediná s tmavou pletí, má ruku položenou na boku nejbližšího vlka, prsty zabořené hluboko do srsti tak důvěrně, jako by to byl její pes.

Ti vlci snad dívkám… patří?

Nebo snad patří všichni k sobě navzájem?

Nejmenší dívka se znovu pokusí přesunout váhu a bolestně sebou trhne. Skrz pohybující se změť končetin Rhi zahlédne výraznou barevnou skvrnu: fialovou a tmavě rudou. Polkne, struna v hrudi se znovu napne. Musí něco udělat.

„Hej,“ zavolá Rhi a sebere veškerou sílu, když její hlas prolomí dlouhé ticho.

Vlci skloní hlavy, stále temně vrčí, ale k útoku se zřejmě nechystají.

„Jsi zraněná?“ zeptá se Rhi.

Nikdo neodpoví, ale bolestný výraz nejmenší dívky mluví sám za sebe.

Rhi pomalu spustí ruku k vysílačce připnuté na opasku a sleduje při tom vlky, aby je nepodráždila. Sundá vysílačku z opasku, a než ji zapne, sníží hlasitost.

Ústa má vyschlá, když do mikrofonu zamumlá: „Ranger Jedna, tady Rhi-Rhi. Prosím ohlas se.“ Po chvilce si vzpomene a dodá: „Příjem.“

„Tady Ranger Jedna, Rhi-Rhi, slyším,“ zapraská z reproduktoru hlas strýce Jimmyho.

„Strýčku Jimmy, jsou tu nahoře nějaké dívky. Jedna z nich je zraněná. Příjem.“

„O jakém zranění mluvíme? Příjem.“

„Nevím přesně. Nemůžu se dostat dost blízko, abych to viděla, a je tu hodně mlhy. Jsou s nimi dva vlci. Příjem.“

Následuje krátká pauza. „Zopakuj to?“ řekne strýc Jimmy překvapeně a zapomene na rádiovou etiketu.

„Jsou s nimi dva vlci. Příjem.“

Tentokrát přijde odpověď rychle. „Jaká je tvoje poloha? Jsi v bezpečí? Příjem.“

„Jsem v pořádku. Vypadá to, že ti vlci nechtějí zaútočit. Myslím – myslím, že ty dívky chrání…“ Rhi zrudne, jakmile to vysloví nahlas. „Vím, že to zní šíleně, ale právě teď je mám přímo před očima. Příjem.“ Chce říct víc, vysvětlit víc, ale nemůže blokovat frekvenci pro případ, že by se jí snažil odpovědět.

„Jo, věřím ti, zlato,“ uklidňuje ji strýc Jimmy. „Jaká je tvoje poloha? Hned tam pošlu pomoc. Příjem.“ Když mu Rhi polohu sdělí, strýc Jimmy řekne: „Jsme na cestě. Dej na sebe pozor, ano? Konec.“

Rhi si připne vysílačku zpátky na opasek a zhluboka se nadechne. Vědomí, že pomoc je na cestě, jí dává pocit o něco větší kontroly nad situací – ale jen nepatrně.

Vlci přestali vrčet, ale stále se na ni plně soustředí, ze zježené srsti a škubajících ocasů sálá horečnatá energie. Dívky zůstávají ostražité, jejich těla se naklánějí k sobě. I ony upínají svou pozornost na Rhi.

„Hej,“ zavolá Rhi na dívky znovu. „Pomoc je na cestě, dobře?“

Dívky si vymění krátký pohled, než znovu upřou všechny oči na ni. Nejmenší se znovu zachvěje, tvář se jí zkřiví bolestí.

„Nevadilo by, kdybych se podívala na to její zranění?“ zeptá se Rhi klidným hlasem. Žádná z dívek neodpoví. Ani si není jistá, jestli jí rozumějí. Ale vyrůstat s otcem a Verou naučilo Rhi číst lidi mimořádně dobře a instinkt jí říká, že dívky – možná dokonce i vlci – čekají, že něco udělá. Možná dokonce i vědí co. A je zvláštní, že to cítí i Rhi: tají se jí dech nutkáním zjistit, jak se tenhle příběh vyvine.

Rhi se vzchopí a opatrně vykročí do mlhy, konečně dovolí napnuté struně ve své hrudi, aby ji táhla vpřed.

Vlci se nepohnou. Dívky se neodplíží. Rhi to povzbudí, a tak si troufne na další krok, a další, rozechvěle se přibližuje. Blíž. Blíž, až dokáže rozeznat, jak vlčí srst čechrá vítr a že na bocích mají skvrny od bláta.

Rhi teď vidí menší dívku o něco lépe. A lépe vidí i její zranění: pravá noha je od poloviny lýtka dolů celá od krve a něco ji svírá, nějaké okovy nebo past nebo –

Ne. Tohle už Rhi viděla na stanici rangerů: je to sklapovací past, jedna z těch zubatých, čelistím podobných medvědích pastí, které dřív znala jen z kreslených filmů. Jenže jsou skutečné. A nelegální. Pytláci takové pasti někdy kladou hluboko v horách, daleko od tábořišť a stezek, v naději, že chytí lišku nebo mládě černého medvěda.

A tahle chudinka do jedné takové šlápla.

„Panebože,“ vydechne Rhi a sama najednou pocítí bolest v lýtku jako ozvěnu.

Vlk nalevo nakloní hlavu, z hloubi hrdla se mu vydere zavrčení.

„P-prosím,“ pronese Rhi tiše a neví, jestli mluví k vlkům, nebo k dívkám; očima těká mezi nimi, až se jí málem točí hlava. „Chci jen pomoct. Můžete mi věřit.“

Cítí jejich váhání. Opatrně klesne na kolena a dává tak najevo podřízenost. „Jmenuju se Rhi,“ řekne. „Jak se jmenujete vy?“

Dívkám se rozšíří oči a stáhnou se k sobě, jako když se zavírá květ. Mezi nimi začne sílit zvláštní, opakující se zvuk, jako když v korunách stromů spustí sbor cikád. Bzučí nad obslužnou cestou, víří kolem Rhiiny hlavy a sotva se dotkne jejích uší, zježí se jí chlupy na zátylku.

„Rííííríííírííííríííírííííríííí…“

Dojde jí, že opakují její jméno. Šeptají ho znovu a znovu jako mantru, vyvolávají v Rhi neklid a ona pocítí zvláštní majetnictví vůči té jediné slabice, kterou přijala za svou. Skoro si přeje, aby si to jméno mohla vzít od dívek zpátky; skoro cítí, jak za něj tahají, zkoumají ho jako kostým, o němž Rhi ani nevěděla, že ho nosí. Když však dívky přestanou šeptat a zmateně se na ni podívají, nad oním nepříjemným pocitem převáží Rhiina zvědavost.

Co bylo tohle?

Než na to Rhi přijde, jedna z dívek se pohne.

Pomalu se oddělí od chumlu dlouhých, špínou pokrytých údů; její světlé oči působí v chladně ebenovém tónu pleti jako dvě bludičky. Ostatní se jí dotýkají, když odchází: důvěrná pohlazení, dlaně na jejích holých zádech, svalnaté linie jejích nohou.

Rhi zaplaví plíživá, znepokojivá hrůza. Je na tom něco děsivého, jak se dívka pohybuje mlhou: je jako pavouk, skrčená, s koleny u hlavy, paže se natahují přes bláto, jehličí a mech, prsty dlouhé a strnulé. Lokty se jí zvedají nad uši, jak klade hruď k zemi, hlavu nízko, dlouhé, blátem ztvrdlé prameny vlasů škrábou lesní půdu. Ale oči hledí vzhůru.

Dívá se přímo na Rhi.

Když se plazí kolem vlků, prudce nasává vzduch krátkými, ostrými nádechy, jako by se snažila zachytit pach. S pocitem, ve kterém se mísí strach s trapností, Rhi zvedne ruku a nabídne ji dívce, jako by byla neznámý pes.

Dívka se připlazí o něco blíž – je to půvabné a zároveň je v tom cosi hluboce špatného. Zvedne hlavu a znovu zavětří jen pár centimetrů od Rhiiny natažené dlaně. Rhi vidí špínu pod jejími nehty, cítí zatuchlou vlhkou srst kožešin, které jí visí kolem pasu. Co ta dívka asi rozpozná z pachu mé dlaně, pomyslí si.

Ať už cítí cokoli, její rysy se uvolní, ona couvne o pár centimetrů a posadí se, zatímco se oba vlci přiblíží a tisknou se k ní z obou stran. Pak se dívka posadí zpříma a přesune váhu na paty, zatímco vlci stanou před ní.

Bez varování strčí vlk napravo čenich do Rhiiny stále natažené dlaně a jí projede vlna strachu. Dychtivě čenichá a olízne jí jazykem kůži, zatímco druhý vlk ji obejde z druhé strany, strčí jí čenich do pěsti a donutí ji rozevřít dlaň. Než se Rhi naděje, je obklíčená: u každé ruky jeden vlk a vlčí dívka před ní. Pozorují ji. Zírají.

Rhi pohled opětuje. Dívčiny oči jsou náhle děsivě skutečné – až příliš skutečné –, jako by se Rhi dívala do vlastních očí. Je přikovaná jejím pohledem; jeho pronikavost ji znehybňuje, zpomaluje tep, bere tělu strach. Rhi najednou nevnímá nic jiného než divokou mladou ženu před sebou, její korunu z cucků a peří, její bludičkově šedé oči.

Ať už dívka zjistila cokoli, je s tím spokojena, souhlasně zvedne bradu a odplazí se ke svým družkám. Vlci ji následují.

Rhi se třese – vzrušením, ale třese. Vítají ji. Důvěřují jí. Že ano? Znovu udělá opatrný pohyb směrem k nim a doufá, že si jejich chování nevykládá špatně.

Rhi přiklekne k dívčině noze černé špínou a při tom se jí dívá do očí. Dívka má ve zkřivené tváři divoký výraz: ohrnuté rty, svraštěný nos, mezi světlým obočím hluboká rýha. Teď když je Rhi blíž, si všimne, že dívka má heterochromii: jedno oko je modré, druhé hnědé. Je v ní cosi znepokojivě šíleného, působí jako posedlá – anebo je to jen kontrast mezi Rhiinými naučenými představami, jaká by měla mladá dívka být, a tím, jaká je tato.

Rhi se shýbne, aby si prohlédla past, dbá na to, aby se pohybovala pomalu a aby jí při tom bylo vidět na ruce. Zblízka spatří, že se zubaté ocelové čelisti zaryly hluboko do masa a rána je pokrytá sraženou krví. Mezi čelistmi je jen úzká mezera. Rhi by nepřekvapilo, kdyby měla dívka roztříštěnou kost. Lýtko, silně oteklé, má zlověstný fialový odstín. O první pomoci toho ví jen to málo, co se dozvěděla na školení bezpečnosti práce před nástupem, ale jedno ví jistě: dlouhodobé přerušení krevního oběhu je jistý způsob, jak přijít o končetinu.

„Ta past musí pryč,“ řekne Rhi a snaží se, aby to znělo sebejistě. Zvedne oči k dívčině bledé tváři pokryté špínou a zmáčené slzami. „Vím, jak ji otevřít. Dovolíš mi to?“

Dívka si ji nekonečně dlouho měří pohledem, zvažuje věci, které si Rhi ani neumí představit. Nakonec stroze kývne. Zraněná dívka se zhluboka nadechne a opře se zády o dívku za sebou, která ji pevně drží a nepovolí. I tahle dívka je pod zaschlým blátem bílá. Husté černé vlasy má svázané do uzlu na temeni, přichyceného drobnými zvířecími kostmi, jež se jí vinou kolem lebky. Její oči, tak tmavé, až jsou téměř černé, se zalesknou, když kývnutím Rhi naznačí, aby pokračovala.

Rhi hledá páky – a vydechne úlevou, když je najde.

Vstane a podívá se na ostatní, nutí se potlačit třes v rukou. Adrenalin, který jí předtím proudil tělem, jako by se teď, když osud dívčiny nohy spočívá v jejích rukou, ztrojnásobil. Rozhodla se svěřit Rhi svou bolest a Rhi je odhodlaná její důvěru nezradit.

Dívky na Rhi zírají a mlčí.

Jenže čelisti se nepohnou.