Přeložil Aleš Jan Procházka

MASTER OF FURIES

Copyright © 2022 by Raymond E. Feist

All Rights Reserved

Copyright © 2026 for the Czech translation by Aleš Jan Procházka

Copyright © 2022 for Cover by Larry Rostant

Copyright © 2022 for Jacket design by Dominic Forbes

Copyright © for Map by Jessica Feist

Originally published in the English language by HarperCollins Publishers Ltd. under the title MASTER OF FURIES

Copyright © 2026 for the Czech edition by Euromedia Group a.s.

under licence from HarperCollins Publishers Ltd.

Raymond E. Feist asserts the moral right to be acknowledged as the author of this work.

ISBN 978-80-284-1694-2

Všem prvním poskytovatelům první pomoci

všude na světě, kteří se vystavují nebezpečí,

aby nás všechny ochránili. Lidem, jejichž

jména se nikdy nedozvím, a zejména těm,

kteří přinesli nejvyšší oběť,

je věnována tato práce.

A ještě jednou pro mou dceru Jessicu, která

je nejen milá osoba, ale i úžasná první čtenářka.

PROLOG

Protesty a pobouření

Toačipe, Hlídač času v městě Akena, dvakrát udeřil do mramorové podlahy, a strážní u obrovských, zdobně vyřezávaných vrat Komory vpustili dovnitř Pána Zlaté smečky. Když Tarquen vešel v doprovodu vůdců čtyř ostatních nejmocnějších Smeček, Hlídač času ustoupil stranou. Vůdci méně významných Smeček Nytanny stáli seřazení ve dvouřadu u vchodu, přesně podle odvěkého obyčeje, ať už byli se svým postavením smíření, nebo potají osnovali plány, jak se k procesí v budoucnu připojit. Toačipe rychle přejel očima po skupince, jak měl ostatně ve zvyku, aby si ujasnil, kdo všechno do hlavního města dorazil. Jeho povinnosti zahrnovaly daleko více než jen udávání časomíry; měl také zaznamenávat všechny, i zdánlivě bezvýznamné události, ke kterým při správě říše docházelo, protože si nikdo nemohl být jistý tím, jaké rozhodnutí může hrát v budoucnu klíčovou roli. Rozhodování o zodpovědnosti a o vině a nevině bylo nejdůležitější z jeho povinností.

Pánové Smeček vešli v předem daném pořadí, které odráželo jejich vliv a moc.

Vláda nad Nytannou se z velké části odvíjela od nepsaných pravidel, zformovaných dlouhými stovkami let, kdy nad ní visela hrozba nebezpečí ze strany Temných pánů. Staletí života jen pár okamžiků od nepředstavitelné odplaty za každý prohřešek vytvořila rituální dodržování společenských norem, které se přeměnily v nepružné instituce. Všechny byly navrženy pro omezení konfliktů mezi šlechtickými rody a Smečkami, navzdory nesčetným vražedným půtkám a rivalitě, které mezi nimi přetrvávaly po generace.

Toačipeho funkce byla jednou z mnoha, které během plynoucích let vznikly, aby pomohly udržet křehký mír. Toačipeho největší předností byla trpělivost, stejně jako tomu bylo u jeho předchůdců; jeho povinnosti bylo možné popsat jako „jednotvárné“. Avšak právě díky té jednotvárnosti se mu dostávalo výhod, které kromě členů Smeček měl jen málokdo. Kmeny Nytanny mohly získat jen takový podíl z kořisti, jaký jim vydobyly Smečky, jež jí vládly, a jediní její obyvatelé, kteří byli nad tyto zákony povzneseni, byli lidé zastávající podobně významné posty jako Toačipe.

Občas ho napadlo, kdo asi byl prvním Hlídačem času, a jak se ke svému poslání dostal. Přestože existovaly pečlivě vedené záznamy, v nichž byly zmíněny činy sahající do nejzazších vzpomínek předků, jejich studium měl navzdory svému postavení zakázané.

Po Tarquenovi následoval Urias, Pán Tygří smečky, za ním šel Mioscomi, Pán Onyxové smečky, Jakanda z Orlí smečky a Šóno z Jaguáří smečky, a střídavě mířili ke křeslům napravo a nalevo, dokud všech pět nejmocnějších mužů v celé zemi nebylo usazeno na patřičných místech.

Za nimi následovalo pět Zapisovatelek – žen obdařených mimořádně přesnou pamětí, které měly zaznamenávat každé slovo, jež jejich pánové pronesli. Kdyby se cokoliv, co zde dnes bylo řečeno, dostalo mimo zdi Komory, hrozil trest smrti nejen jim, ale i celým jejich rodinám. Kolektivní tresty byly v Nytanně běžné; patřily mezi řadu přísných zákonů, které udržovaly pořádek za vlády Temných pánů.

Posledním, kdo vešel do místnosti, byl První mluvčí; nenáležel k vládnoucí vrstvě společnosti a jeho hlavním údělem bylo vyslechnout vše, co bylo řečeno, a rozhodovat spory. Přesně jak si to žádala tradice, na chvíli se zastavil a otočil se k Hlídači času, aby mu naznačil, že je na čase zavřít vrata.

Od chvíle, kdy zabouchnutá kovová vrata přestala vibrovat, už se jen ti, kdo byli přímo přítomni, dozvědí, co se dnes bude probírat; zbytku obyvatelstva se předloží jen závěry, ke kterým se v Komoře došlo.

Všechny rozvahy, rozmluvy, hádky i občasné hrozby, které tu zazněly, byly přísně střeženým tajemstvím.

Každý z Pánů smeček přivedl vlastní Zapisovatelku, aby se předešlo budoucím výmluvám na zavádějící informace či výpadky paměti. Kdyby se náhodou stalo, že se vyprávění Zapisovatelek rozcházejí, rozhodl První mluvčí o správné verzi slov nebo událostí. V důsledku této pravomoci vládl mocí, jež se téměř vyrovnala Pánům smeček. Jeho rodina žila v přepychu, ač měl zakázáno se s nimi nadále stýkat, a poté, co zestárne natolik, že nebude schopen výkonu svých povinností, čekala ho rychlá, bezbolestná smrt. O jeho rodinu bude pak postaráno i po jeho smrti.

Pán Zlaté smečky přejel pohledem všechny čtyři ostatní Pány smeček, a pak pohlédl na Prvního mluvčího. Ten se mu mírně uklonil a řekl: „Komora je uzavřená. Nyní předávám slovo Pánovi Zlaté smečky.“

Tarquen byl muž na vrcholu sil, ať už byla řeč o síle svalů nebo moci, jíž vládl. Pomalu vstal. Svou postavou vzbuzoval respekt; byl šest a půl stopy vysoký, měl široká ramena a úzký pas, a jeho tvář s výraznými lícními kostmi a hranatou bradou vypadala, jako by byla vytesaná z obsidiánu. Oči měl stejně tmavé jako pleť. Jeho vzezření umocňoval i jeho háv; červené, zlatě vyšívané roucho s vycpávkami na ramenou. Kontrast mezi červenou barvou látky a Tarquenovou tmavou pokožkou působil přesně tak dramaticky, jak zamýšlel, když si roucho před deseti lety nechal ušít. Z hloubi duše ho nenáviděl, protože bylo neprodyšné a těžké, a pro horké podnebí v Akeně se daleko více hodil lehký, volný oděv, který všichni její obyvatelé nosili po většinu roku, ale dobře chápal, že okázalost mu dodává na působivosti. Všichni ostatní Pánové smeček věděli, že přes své rozměry je samý sval, a že z nich všech je zdaleka nejobávanějším válečníkem. Pravdou však bylo, že řada z nich nedržela v ruce zbraň už celé roky.

Tarquenův rod vládl nejmocnější Smečce již po tři generace, a on sám bral vládu jako životní poslání. Jeho dědeček rozdrtil své rivaly, aby ovládl Komoru, což mu několikrát skoro vysloužilo odplatu od Pánů, a jeho otec ustál několik pokusů o převrat, které měly Zlatou smečku sesadit. V celých dějinách národa nemělo obdoby, aby se jediná Smečka držela na samém vrcholu tak dlouho.

Navzdory svému relativnímu mládí – před měsícem mu bylo pouhých šestatřicet – byl Tarquen schopný; od dětství ho připravovali k vůdčí roli a vyznal se ve veřejných i pokoutnějších metodách, jak si udržet moc. Navíc byl mimořádně přesvědčivý, dokázal přimět ostatní Pány smeček, aby ho následovali, a věděl, kdy má ustoupit, aby získal dlouhodobou výhodu, a kdy má naopak stát za svým.

Za své vlády čelil méně překážkám než jeho předkové, protože ostatní vládci v komnatě prožili celé životy v prostředí, kdy vládla Zlatá smečka. Jestli se Tarquenovi podaří předat žezlo svému nejstaršímu synovi, mohlo by to znamenat začátek první dynastie v Nytanně. Zatím žádná Smečka nevládla déle než po čtyři generace. Přesně to také bylo Tarquenovým životním snem.

Zlehka se uklonil Prvnímu mluvčímu Nestorovi, bylo to spíše kývnutí než úklona.

„Zasedání začíná,“ zadeklamoval Nestor.

„Dostaly se ke mně jisté zprávy, které jsem vám předal k posouzení,“ začal Tarquen a pak se pro větší důraz odmlčel, než pokračoval: „a dostaly se ke mně i ty pocházející od vašich vlastních agentů, s nimiž jste neuznali za vhodné se mi svěřit.“

Několik Pánů smeček se ošilo, Tarquenova pichlavá poznámka se očividně zakládala na pravdě.

Před dnešním setkáním Komory si pročetl zprávy vlastních špehů, které sepsali jeho nejdůvěryhodnější podřízení, a od té chvíle s ním cloumal vztek. Přestože se mu dařilo udržet alespoň navenek klid, byl rozzuřený k nepříčetnosti.

Někdo ukořistil Borzonovu černou stráž, loď, na níž Zlatá smečka skladovala svou kořist. Nejenže tím přišla o finanční zajištění na několik následujících let, ale navíc se z výnosné výpravy stalo selhání nebývalých rozměrů, hrozící oslabením jeho Smečky dost na to, aby se ji pokusili napadnout nejmocnější rivalové jako Onyxová a Tygří smečka nebo dokonce i ambiciózní smečky na vzestupu jako ta Jaguáří.

„Připravili nás o Královnu bouří, přestože měla dobře vybavenou posádku z Azhante.“

Většina ostatních Pánů smeček obdržela stejnou zprávu, ale někteří se neobtěžovali ji přečíst. Proto hned zalapali po dechu.

„Jsou ty zprávy přesné? Neztratila se někde na širém moři?“ zeptal se Mioscomi, Pán Onyxové smečky.

„Naprosto přesné,“ řekl Tarquen. „Máme potvrzeno, že Královna bouří číhala v záloze na kohokoli, kdo by se snad bláhově rozhodl vydat na sever do Elsobasu...“ Povzdechl si. Uvědomil si, kde asi loď kotvila. „Navíc se na místě našla těla. Což byste věděl, kdybyste se obtěžoval přečíst si mou zprávu.“ Zhluboka se nadechl; byl rozčilený a hrozilo, že řekne něco, čeho by mohl litovat. Nyní nebyla vhodná chvíle na kárání, hlavním účelem jeho řeči bylo všechny informovat – ať už má jakkoli nevlídnou náladu.

Urias, Pán Tygří smečky, který seděl po Tarquenově levici, se mírně naklonil dopředu. Ač šedivějící vlasy a prohlubující se vrásky prozrazovaly, že je v pokročilém věku, pohled měl stále pozorný a zvídavý.

„Kdo by se podobného činu odvážil?“ zeptal se.

Tarquen pohlédl na svého největšího soupeře. „To hodlám zjistit. Z toho mála informací, které naši agenti dosud odhalili, vyplývá, že do Elsobasu dorazily lodě zpoza Hraničních přístavů. Mohlo se jednat o první příchozí z nájezdů na Dvojí kontinent.“ Odmlčel se; nechtěl prozradit, že přišel o loď s kořistí, náležející jeho Smečce. Zmínil by to teprve ve chvíli, kdy by se někdo zeptal, jak se cizinci do Elsobasu dostali. „Viděli je rozmlouvat s místními. Také tu je jedna zvláštní věc: zdá se, že poté, co s nimi mluvila skupina pouličních sirotků, zmizela.“

„Nejde o otrokáře?“ nadhodil Pán Tygří smečky.

„Není to příliš pravděpodobné,“ odpověděl Tarquen. „Je možné, že je zlákala vyhlídka snadno získaných peněz a chlapců se zmocnili, ale zkušení otrokáři by nikdy neoperovali tak blízko k Domovině.“

„Mohli ti chlapci být špehy?“ navrhl Jakanda z Orlí smečky.

„Odhalení této záhady bychom měli nechat na Azhante. Jak pokračuje naše kampaň na Severním dvojčeti?“ zeptal se Urias.

Tarquen, kterému se ulevilo, že se diskuze stočila dál od ztráty Borzonovy černé stráže, odpověděl: „Přesně jak jsme čekali, přeživší se uchýlili do Marquensasu; Sandura je izolovaná, a obyvatelé Zindarosu a Metrosu se opevnili ve městech na pobřežích na Jižním dvojčeti, nebo prchají na jih z nechráněných měst a vesnic; všude vládne chaos, naši nájezdníci loupí, co hrdlo ráčí, a vše jde podle našich plánů.“

„Očekávají invazi,“ řekl Urias spokojeně.

„Marquensas brzy zaplaví uprchlíci a propuknou v něm nepokoje. Hladomor a choroby je zdecimují ještě více. Národy, jež jsme si podmanili, se opájejí svým vítězstvím a užívají si kořisti. Přinejmenším rok, nebo i déle, by na pohraničí Domoviny měl vládnout mír. Což nám poskytne dost času naplánovat další útok.“

„A co Sandura?“ zeptal se Mioscomi.

„Vše je připraveno. Církev nyní ovládáme my, a Delnocio uprchl; jeho komplicové jsou buď mrtví, nebo je smrt brzy čeká. Církev se chystá postavit Lodavicovi, a lid Sandury je zvyklý poslouchat jako stádo ovcí. Až tam dorazíme a Lodavica pověsíme, upálíme, nebo s ním naložíme po jiném způsobu, jakým tam zacházejí se zločinci, přivítají nás jako své osvoboditele. Poté, co příští rok rozdrtíme Marquensas, budeme ovládat obě pobřeží Severní Tembrie. Území mezi nimi můžeme po celá desetiletí nechat zmítat se v bezvládí, zatímco všechno přebytečné obyvatelstvo přemístíme do zemí podmaněných národů. Poté se můžeme věnovat Jižnímu dvojčeti.“

„Trvalo to dvacet let,“ řekl Urias. „Když jsme zničili Ithrace a vyhladili Rudovlasův rod, nebyl jsem o mnoho starší než vy, Tarquene.“

Tarquen se raději nezmínil o zvěstech, že jedno z Rudovlasových dětí přežilo. „Trpělivost je naší přirozeností.“

„Ještě nikdy dříve však podmaněné národy nebyly tak nepokojné,“ namítl Pán Orlí smečky. „Budeme je muset zkrotit.“

„Řada jejich válečníků padla při nájezdech,“ odpověděl Tarquen. „Muži ze Severní Tembrie jsou stateční a udatní. Zvítězili jsme nad nimi, ale až nastane čas si Dvojčata plně podrobit, je nutné tam nechat naživu dost lidí, aby se o zemi dokázali postarat. Proto musíme vydržet ještě rok nebo dva,“ odmlčel se a pak pokračoval, „a až si je podrobíme, pomohou nám rozmnožit naše bohatství.“

Vzhledem k tomu, že o nájezdech na Dvojí kontinenty nejspíš věděl více než ostatní Páni smeček, se Tarquen uchýlil ke své obvyklé taktice a nechal ostatní probírat, co uznali za vhodné, zatímco sám spřádal své plány v tajnosti. Kývl na Prvního mluvčího, aby mu naznačil, že domluvil, a Nestor pozvedl ruku, čímž oznámil, že nyní mu mohou ostatní Pánové klást dotazy.

Pána Zlaté smečky nepřekvapilo, že první začal mluvit Šóno z Jaguáří smečky, aniž by ho Nestor vyzval, a mírně ho pobavilo, že nikdo z ostatních nic nenamítal.

Schůzka se pomalu vlekla celé ráno.

Když byla konečně probraná i poslední z nadnesených záležitostí, Nestor vstal a prohlásil schůzku za ukončenou, a Pánové smeček se odebrali k odchodu ve stejném pořadí, v němž přišli.

Poté, co prošli dveřmi, si Tarquen všiml hloučků Pánů méně významných Smeček, kteří čekali na vůdce pěti nejmocnějších Smeček. Několik mladších mužů vyrazilo k Tarquenovi, ale mávl na ně, aby jim naznačil, že mají počkat.

Otočil se a pohlédl na Uria.

Vůdce Tygří smečky tázavě naklonil hlavu, a pak se vydal ke svému největšímu rivalovi. Když byl na doslech, Tarquen ho oslovil. „Rád bych si s vámi promluvil, až budete mít čas.“

Urias chvíli mlčel, a pak odpověděl: „Jistě, rád vám vyhovím.“

„Potřebuji nyní něco vyřídit, ale nemělo by to trvat dlouho. Poobědváte se mnou?“

„Rád se k vám připojím,“ řekl starší muž. Pak se otočil a pokynul hloučku svých stoupenců, aby ho následovali.

Tarquen se musel ovládnout a potlačit hněv. Trvalo to jen chvíli, přesto mu připadalo, jako by s ním zápasil celou věčnost. Se vztekem, který považoval za svou největší slabinu, bojoval po celý svůj život, a přestože zuřivost hrozila, že každou chvíli vyplave na povrch, jen několik jeho nejbližších tušilo, nakolik ho sužuje. Nadechl se, pak zlehka trhl hlavou, aby naznačil svým přívržencům, že je čas k odchodu. Obklopila ho osobní stráž a doprovodila ho do komnat, v nichž měl pohostit Pána Tygří smečky.

Zatímco procházel chodbami, Tarquen přemýšlel o svých možnostech. Už obeslal všechny důvěryhodné agenty v Hraničních přístavech, aby začali zjišťovat, kdo mohl být tak smělý, aby se zmocnil jeho lodi s kořistí, a aby vypátrali, kdo stál za obsazením Královny bouří, nejlepší lodi, která kdy vyplula z Azhante. Žádné důkazy neměl, ale cítil v kostech, že se musí jednat o stejnou skupinu lidí, a byl kvůli tomu čím dál neklidnější.

Netušil, kdo to může být, a o to větší starosti si dělal.

Tarquen se přivítal s Uriem a pokynul mu, aby se posadil vedle něj na měkký koberec. Oba muži se už převlékli ze svých těžkých obřadních rouch do lehčích tunik s krátkým rukávem, sahajících do půli stehen, a volných pytlovitých krátkých kalhot, které se v této roční době nosily.

Na nízkém stolku byly talíře s obědem, který se hodil do dnešního horkého počasí; sestával ze studeného uzeného masa, sýra, nakládané kořeněné zeleniny, čerstvého ovoce a dvou kovových džbánů s chladnou vodou.

Poté, co sluhové dokončili prostírání stolu, je Tarquen propustil. Jen co oba velitelé osaměli, Urias promluvil první: „Přestože jsem vám vděčný za tuto bohatou hostinu, musím hned zpočátku konstatovat, že zvěsti o ztrátě vaší kořistní lodi se nejspíš zakládají na pravdě.“

„Vaši špehové mají dobré zdroje,“ zasmál se nevesele Tarquen.

„Špehů ani není třeba, stačí poslouchat, co se šeptá ve městě,“ odpověděl Urias. „Přestože netuším, o jak velkou ztrátu jde, vím, že vaše Smečka byla hlavním strůjcem útoku na Severní Tembrii, takže nesla největší břímě výloh.“

Tarquen pokrčil rameny, aby naznačil, že mu nezbývá než se s nešťastnou událostí smířit.

„Přestože mě ztráta kořistní lodi trápí, větší obavy mám z krádeže Královny bouří.“

Urias přikývl. „Kdo se mohl opovážit provést něco podobného?“ zeptal se tiše.

„Přesně tak. Sám netuším.“

Oba muži na chvíli ztichli a přemýšleli o té neodbytné otázce.

Urias tlumeně promluvil: „Od té doby, co Temní pánové ztichli...“ Nechal větu nedokončenou.

Tarquen se usmál. „Uběhlo už více než sto let, a stále jejich jméno vyslovujeme šeptem.“

I Urias se usmál, ač nuceně. „To víte, zvyk je zvyk. Můj děd mi vyprávěl o lidech, kteří je jen zmínili, a náhle před očima mnohých svědků zmizeli.“

„A má matka mi vždy říkala, že jestli nedojím všechno jídlo na talíři, strašlivá příšera si pro mě přijde, jakmile půjdu spát.“ Tarquenův úsměv se rozšířil. „Před více než sto lety se všechno změnilo, a do dneška netušíme proč.“

„Přesto ale žijeme v neustálé obavě, že se jednoho dne Temní pánové vrátí stejně náhle, jako odešli.“

„Snad se toho nikdy nedočkáme,“ zadoufal Tarquen. „Přesto nás ty obavy ovládají na každém kroku.“

„Pamatuji si, jak můj děd vyprávěl mně a mému otci o dnu, kdy se jim měl skládat hold. Do obětních kruhů tehdy přivedli oběti, aby provedli Rituál usmíření, ale Temní pánové se neobjevili. Čekali celý den a celou noc, a pak se vrátili ještě jednou za dalšího úsvitu, celí zmatení a vyděšení.“ Uriova tvář byla bez výrazu, ale Tarquen z ní dokázal vyčíst náznak plíživé hrůzy, kterou všichni lidé, ať už se jednalo o Pána smečky nebo otroka, cítili, kdykoli někdo zmínil Temné pány. „Nicméně, nejspíš jste mě sem nepozval, abyste chtěl probírat prastaré přízraky.“

„Pravda. Protože už nemusíme přinášet obětiny ani svádět rituální souboje, museli jsme si kvůli nárůstu počtů obyvatel začít podmaňovat země na odlehlé straně světa.“

„To není nic nového pod sluncem.“

„Přesto nyní čelíme nečekaným následkům.“

„Jistě, budu však rád, když mi sdělíte, na co přesně narážíte,“ navrhl Urias.

„Naším národem zmítají... neshody.“

„Aha,“ přikývl Urias. „Obáváte se, že hrozí válka mezi Smečkami?“

„Přesnější by bylo říci, že ji plně očekávám.“

„Jde o Šóna?“

Tarquen přikývl. „Má velké ambice.“

„Ty jsme mívali zamlada všichni; a o vašem dědečkovi to platilo zdaleka nejvíc.“

„Díky němu si Zlatá smečka vydobyla své postavení, pod naším velením však zavládl mír. Mír, díky němuž vaše Smečka získala daleko větší moc a bohatství než za dob našich otců.“

„To je pravda.“ Urias dlouho zkoumal Tarquenovu tvář, a pak se zeptal: „Co přesně navrhujete?“

„Myslím, že bychom měli Šónovi dát nějaký důležitý úkol, který ho rozptýlí natolik, že přestane usilovat o to, aby jednoho dne zaujal mé místo v Komoře.“

Urias se usmál; věděl, že ač to zní směšně, nejspíš má Tarquen pravdu. Znovu kývl. „Jako třeba?“

„Požádáme ho, aby dohlédl na Azhante, pátrající po zlodějích Královny bouří.“

Urias o tom chvíli přemýšlel, pak souhlasně přikývl. „Protože útok na Severní dvojče byl úspěšný a církev Jediného boha brzy padne, bude se podobný úkol hodit, aby zaměstnal Azhante.“

„A jak je tak znám, nenechají Šóna, aby narušil aktuální rovnováhu sil. Azhante nám možná neslouží nijak ochotně, ale dobře chápou, proč je třeba nenarušovat zavedené pořádky. Když před sebou nemají jasný cíl, bývají nepokojní.“

„V současnosti žádný cíl opravdu nemají,“ souhlasil Urias.

„Za rok nebo dva nastane čas Dvojčata obsadit, a tou dobou bychom už mohli mít jasno ohledně toho, kdo je bude kolonizovat, a kdo se vrátí zpět a bude žít v relativním pokoji.“

Urias vstal. „Pokud budete potřebovat moji pomoc, dejte mi vědět.“

„Vzhledem k našemu spojenectví a ke skutečnosti, že Orlí a Onyxová smečka jsou nerozhodné, by mělo stačit... narušit jedno či dvě ze Šónových spojenectví s menšími Smečkami, a to by ho mělo zaneprázdnit přinejmenším do chvíle, než budou naši kolonisté připravení k přesídlení.“

„Nezbývá nám než doufat, že to postačí,“ odpověděl Urias. V hlase mu zazněl mírný nádech pochybností. Odešel a zanechal Tarquena o samotě s jeho myšlenkami.

Nejdřív přišlo zničení Ithrace, potom naprostá infiltrace Sandury a podkopání autority jejího krále. Pak následoval tento nájezd, který v dějinách dosud neměl obdoby. Další na řadě bude okupace Dvojčat, a pak, po generacích osnování plánů, bude Nytanny vládnout celému Garnu.

Pak si ale Pán Zlaté smečky znovu vybavil ztrátu obou lodí, Královny bouří a Borzonovy černé stráže, a připomněl si, že bude nejspíš čelit protivníkovi, který je daleko chytřejší a odvážnější, než čekal. Tušil, že těchto obav se jen tak snadno nezbaví a že ho budou pronásledovat podobně jako strach z návratu Temných pánů.

KAPITOLA PRVNÍ

Opravy, vzdělávání a neočekávaná setkání

Královna bouří vklouzla do upraveného kotviště v zátoce ve Svatyni. Slunce dnes jasně zářilo a Hava uvítala dotek teplých paprsků na zádech a na šíji, poté, co strávila více než hodinu pomalou plavbou v mlze, která tento ostrov skrývala a poskytovala mu ochranu před zraky všech nepřátel. Byla tak hustá, že Hava měla blůzu celou navlhlou a když zavála mořská bríza, zamrazilo ji.

Mlžný prstenec, obklopující ostrov, byl hlavním důvodem, proč si právě toto místo zvolili za svůj úkryt Strážci plamene. Hava strávila plavbou v jeho okolí dost času, aby ocenila, jak obtížné je dostat se dovnitř i ven ze Svatyně. Mlžný závoj spolu se zrádnými mělčinami, útesy a skalami, rozsetými po cestě z ostrova na otevřené moře, cestu značně ztěžovaly. Na ostrovech u pobřeží Jižní Tembrie se mu říkalo „Spalující moře“, ale tady pro něj nikdo zvláštní název neměl. Říkalo se mu prostě jen „oceán“.

Svatyně se blížila, už na ní rozeznávala postavy několika dělníků, kteří dostali za úkol vyčistit neobývané budovy nad přístavem od nepořádku, který se v nich za dlouhé roky nahromadil.

Aniž by se ptala na svolení, Hava si vytkla za úkol osvobodit všechny vězně ze Severní Tembrie, které vzali otrokáři do zajetí. Během tří krátkých týdnů od chvíle, kdy sem dorazila, podnikla více než půl tuctu výprav po souostroví, jemuž vládly Hraniční přístavy, a vždy se vrátila s nákladem osvobozených vězňů a bývalých otroků. Nakrmila je a ošetřila, a ti, kteří byli schopní práce, dostali za úkol probudit starou pevnost Strážců plamene znovu k životu. O ostatní se postarali, dokud se buď nezotavili, nebo nezemřeli.

Hava ještě nikdy nepoznala pravý domov. Její otec se jí rád zbavil co nejdříve, jak to šlo, aby doma měl o jeden hladový krk méně, takže jediné místo, které alespoň částečně za domov pokládala, byla škola, kde ji naučili sloužit Coaltachinu. Vyrostla zde po boku svého přítele a nyní i manžela Hatušalyho a řady dalších dětí. V Coaltachinu je naučili zabíjet, krást a špehovat ve službách národa, sestávajícího ze zločinců a vrahů. S nimi sdílela i pocit, že jsou všichni součástí něčeho většího, čemu by se možná dalo říkat „rodina“ – ač na svých cestách viděla dost rodin na to, aby věděla, že ta její se vymyká všem běžným měřítkům – ale žádné místo, které by mohla nazývat domovem, nikdy neměla.

Přesto si na to tady začínala zvykat, podobně jako si zvykla na Beranův Vrch. Tam žili spolu s Hatuem v relativním bezpečí. Přinejmenším dokud město nebylo zničeno při jednom z děsivých nájezdů.

Hava strávila v odloučení od manžela dost času, aby si uvědomila, že místo aby jen předstírala, že je jeho ženou, se jí skutečně stala, přestože si od něj nikdy nehodlala nechat rozkazovat jako jiné manželky, s nimiž se na svých cestách setkala. Měla k němu blíže než k jakémukoli jinému muži, kterého poznala, a možná i proto bylo milování s ním zdaleka nejuspokojivější. Během svého výcviku spala s několika chlapci, muži i ženami. Většinou to bylo příjemné, občas i zábavné, ale naučila se snášet vše od neschopnosti až po špatné zacházení, pro případ, že by se v rámci plnění svých úkolů musela s někým vyspat.

S Hatuem bylo vše úplně jiné. Zatím plně nepochopila, proč přesně. Bylo to lepší než se všemi ostatními muži, a přestože netušila, v čem je rozdíl, plánovala ho zatáhnout do postele hned poté, co se vykoupe.

Na nábřeží stál Catharian a mával na pozdrav.

Hava se usmála, přikázala, ať se posádka připraví na přistání, a obrátila se ke svému prvnímu důstojníku Sabienovi. „Nejdřív pomozte ven našim pasažérům.“ Pak mávla rukou k lodi. „Potom tu pokliďte, a pak můžeš dát posádce volno. Máš svolení donést několik sudů s pivem, co jsme nakradli, a narazit je v jídelně. Zaslouží si trochu povyražení.“

„Ano, kapitánko,“ odpověděl bývalý kameník.

Hava sledovala, jak sestupuje na hlavní palubu. Potlačila pobavený úsměv; jen zřídka rozkazy pořvával, raději je předával osobně tichým hlasem. Křičel, jen když bylo třeba přehlušit bouři, nebo když volal posádku na palubu. Jeho opatrnost nejspíše pramenila z jejich prvního útěku ze zajetí a zatím necítila potřebu mu ji vytýkat. Ze Sabiena se stal nejlepší pobočník, v jakého mohla doufat. Poté, co svému předchozímu prvnímu důstojníku Georgeovi předala velení nad vlastní válečnou lodí, kterou zajali po cestě domů, stal se jeho nástupcem právě on. Georgeova loď, Soumračný bukanýr, byla starší a pomalejší než její Královna bouří. Očekávala, že George do přístavu dorazí právě za soumraku.

Opustila záď lodi a přešla po můstku na nábřeží, kde na ni čekal Catharian. Nyní už nemusel chodit v přestrojení za žebravého mnicha řádu Tathana Čistého, takže si přestal holit hlavu, a nyní, když mu dorostly hnědé, prošedivělé vlasy, vypadal o něco starší než dříve.

Když se dozvěděla, že hrál roli v únosu jejího manžela z Beranova Vrchu, rozzuřila se, ale poté, co se setkala s dalšími uprchlíky z nájezdů na západní pobřeží Severní Tembrie, jí došlo, že tím Hatušalymu nejspíše zachránil život. Dokonce začínala oceňovat i jeho suchý, břitký smysl pro humor.

„Předpokládám, že výprava byla úspěšná,“ řekl s úsměvem.

„Velmi. Konečně znám všechny... mezníky? Asi se jim nedá říkat přímo ‚mezníky‘, když jsou na moři, že? Možná ‚mořníky‘? Ať už jsou co jsou, dá se na ně zvyknout, když víš, po čem pátráš. Stačí proplout přímo Závojem, a pak už se můžeš orientovat podle barvy vody.“

„Závoj?“ zeptal se Catharian.

„Myslím ten závoj z mlhy a páry, který ostrov obklopuje.“

Usmál se. „Doteď jméno neměl. Ale tohle se mi líbí.“

Chvíli na něj zkoumavě hleděla, pak dodala: „Ty sis dělal starosti, je to tak?“

Pokusil se pokrčit rameny, ale nakonec se smířil s lehkým přikývnutím a útrpným výrazem tváře. „Dělal. Tohle byla tvá první výprava beze mě.“ Nahlédl jí přes rameno. „Kde je George?“

Potěšeně se zasmála. „Na palubě lodi, kterou jsme zajali.“

„Další loď?“ zeptal se a pohlédl na dvě plavidla, která kotvila kousek od břehu. „Více kořisti?“

„Víc Azhante,“ odpověděla.

„Tedy další válečná loď?“ zeptal se a oči se mu mírně rozšířily.

„Soumračný bukanýr. Už jsi o ní někdy slyšel?“

„Před několika lety jsem ji viděl, jak kotví na ostrovech.“ Střelil pohledem po Královně bouří a shledal, že vypadá úplně stejně jako při odplutí. „Jak se vám to podařilo bez...?“ Mávl k lodi, která nenesla žádné známky poškození.

„Napadli jsme je v noci. Zdá se, že se ještě nerozneslo, že jsme se zmocnili Královny, takže se nám je podařilo přemoci dříve, než si uvědomili, že nejsme na jejich straně.“

Catharian, sledující záda vysvobozených vězňů, jdoucích po nábřeží, poznamenal: „Za chvíli začneme mít velké potíže s dodávkami jídla.“

„Můžeme Bukanýra použít jako doprovod pro jednu z nákladních lodí a strávit několik dní sháněním jídla.“ Rozhlédla se. „Jestli to tu máme zvelebit, budeme potřebovat víc lidí, a pak můžeme začít zvažovat dlouhodobá řešení.“

„Na severní straně ostrova jsou nějaké staré usedlosti s poli. Nikdo už ale ani neví, jak dlouho leží úhorem.“

„Bodai by nejspíš věděl,“ navrhla Hava.

Catharian se usmál a přikývl. „Vskutku. Nicméně, budou určitě zarostlá plevelem, a nevím, jestli máme nějaké zemědělské nářadí...“

„Sepiš mi seznam. Chystáme výpravu do Marquensasu, a u pobřeží určitě bude spousta opuštěných farem... a možná se tam někde budou schovávat i samotní farmáři.“ Chvíli byla zticha a přemítala, co ví o nájezdech na baronství. Stále neměli úplně jasno o jejich rozsahu, ale od přeživších slyšeli dost, aby počítali s možností, že baronství už možná neexistuje. „No, až se tam dostaneme, uvidíme, co uvidíme.“ Pak dodala: „A bez ohledu na to, co tady hodláme vybudovat, se nejspíš spousta lidí bude chtít vrátit domů.“

„Ano, jistě,“ přitakal Catharian. „Mnoho rodin bylo při nájezdech rozděleno, jejich členy umístili na různé lodi, nebo ve válce rovnou zahynuli. Všude zavládl chaos. A ti, kteří se rozhodnou tu zůstat...“ Větu nechal nedokončenou, ale pak dodal: „Toto místo kdysi překypovalo životem, na tuctech ostrovů na sever a severozápad odsud žily tisíce lidí. Měli jsme všechno, co jsme potřebovali – pastviny pro dobytek, dřevo na topení, dokonce se tam prý nacházely i doly. Když se ale úloha Strážců plamene proměnila spolu s nástupem vlády Rudovlasovy dynastie...“

Odmlčel se a hledal vhodná slova.

„Těžko se to vysvětluje, protože mnoho z našich dějin je nám navždy ztraceno. Toto je jeden z úkolů, který si pro sebe Bodai vytyčil, a nyní v něm s Hatušalyho pomocí pokračuje; prohledává knihovnu a pátrá po čemkoli, co by nám vyplnilo mezery ve vědomostech.

Bezpečně však víme, že ať už to bylo z jakéhokoli důvodu, Strážci plamene opustili tuto ostrovní pevnost a většina lidí, kteří tu žili, skončila v Ithrace jako ochránci a učitelé královských potomků, a také jako ochránci větších tajemství, než jaká jsou nám známá dnes. Skoro všichni jsme zahynuli, když padlo Ithrace.“

Hava pohlédla na Cathariana; ve tváři mu bylo znát, že sotva dokáže skrýt bolest, kterou obvykle nedával najevo. Přikývla. „Řekla bych, že časem vyvstane řada dalších otázek, které budou ještě závažnější.“

„Bezpochyby. Teprve když jsme se sem vrátili, došlo nám, kolik z vlastních dějin jsme zapomněli.“

Za okamžik dodal: „Myslím, že jsme sešli z cesty, která mířila k našemu původnímu cíli.“

„Z čeho tak soudíš?“

„Nemám pro to žádný konkrétní důvod. Jen mám pocit, že když náš řád ještě sídlil tady, naše poslání muselo zahrnovat více.“ Catharian se rozhlédl, jako by stále nemohl uvěřit změnám, kterými Svatyně prochází. „Nicméně, najít odpovědi na tyto otázky nám může zabrat celé roky, pokud se nám to tedy vůbec někdy podaří.“

Hava přikývla a chvíli tiše přemýšlela. Pak se na něj podívala a pokrčila rameny. „Zdá se, že Hatušaly je klíčem k zodpovězení některých z nich.“

Oba se obrátili k lodi, kterou posádka právě připravovala k zakotvení, a Catharian ji znovu oslovil. „Trávíš víc času na výpravách než tady. Hatušalymu určitě chybíš.“

„Už dříve nás okolnosti rozdělily, a nepochybuji, že k tomu bude docházet i v budoucnu, ale teď tu zůstanu alespoň chvíli, než vyrazím zpět do Severní Tembrie.“

Catharian kývl, ale neřekl nic.

„Krom toho,“ dodala s otráveným výrazem, „ho Bodai nutí studovat od rozbřesku do soumraku, takže se s ním stejně sotva vidím, i když tu jsem.“ Na tváři se jí rozhostil výraz, v němž se snoubilo podráždění a obavy. „Mám pocit, že se náš vztah mění, ale...“

Catharian jí položil ruku na rameno, aby ji uklidnil. „Všechny změny, které se ve vašem vztahu odehrají, závisejí na vás obou. Dokážu si představit, že dlouhé odluky musí být náročné; vyrůstali jste spolu už od dětství.“

„Neřekla bych, že to je jen náročné,“ odpověděla Hava napjatě. „Jedna věc je, když studuje v mojí nepřítomnosti–“ pokrčila rameny, „ale druhá věc je, když jsem tady–“

„Není jiné cesty,“ přerušil ji Catharian. „Předpokládám, že už s tebou mluvil o tom, k čemu došlo tehdy na lodi? Když sem připlul poprvé?“

Hava si povzdechla.

„Ano, vysvětlil mi, že pokud nebude mít odpovídající výcvik, může představovat hrozbu pro nás všechny, i pro sebe samého. Přesto tomu úplně nerozumím.“

„Bodai ti to rád vysvětlí–“

„Do posledního detailu.“ Hava se zasmála. „Dokonce do toho nejposlednějšího.“

Catharian se uchechtl. „Ano, vždy byl důkladný. Musíš si uvědomit, že dokud se neprojevily Hatušalyho schopnosti, kouzla byla doménou žen. Ani já jim nerozumím. Magie, pokud jim tak chceme říkat, mi byla naprosto neznámá, dokud jsem nevstoupil do řad Strážců plamene, a i nyní o ní vím jen málo.“ Zdálo se, jako by nevěděl, jak se vyjádřit. „Z toho, co jsem se dozvěděl, vyplývalo, že muži s těmito... schopnostmi? Touto mocí? Zkrátka, muži s tímto nadáním byli spíše... prostředníky, kterými magie proudí. Zatímco ženy jí dokázaly vládnout.“ Zahleděl se do dáli přes zátoku. „Proto byla tak důležitá Rudovlasova rodová linie. Magie se dědila po mužských potomcích, zatímco u dívek, které se provdaly, se rodily děti bez...“ Pokrčil rameny. „Nevím, jak to vysvětlit.“

„Hatu se mi také snažil vysvětlit, jak daleko sahají jeho vědomosti. Ani on svému nadání nerozumí, a zdá se, že Bodai na tom není o mnoho lépe.“ Hava se nadechla a věnovala Catharianovi pohled, který jasně říkal, že diskuzi považuje za ukončenou. „Teď se půjdu přesvědčit, jestli je loď správně zajištěná, pak se vykoupu a vytáhnu svého manžela z Bodaiových pracek!“

Catharian se zasmál. „Hodně štěstí!“

Zamračila se.

„Vám oběma,“ dodal rychle. „Ale především Bodaiovi.“

Uchechtla se. „Budu něžná.“

Rozloučili se. Catharian se vydal do svého pokoje, aby sestavil seznam zásob, které budou potřebovat, a Hava se otočila zpět ke Královně bouří, aby se přesvědčila, že je vše, jak má být, než dá posádce volno.

Hatu stál na nejvyšší příčce žebříku, zatímco ho Bodai dole jistil.

Natáhl se tak daleko, jak jen mohl, aby dosáhl na svazek v kožených deskách na druhé polici odshora, a pokusil se jej uvolnit konečky prstů. „Je těžká,“ řekl, a snažil se dýchat klidně a pravidelně. Už od dětství ho cvičili, aby se nebál výšek a pádů, ale žebřík ani zdaleka nepatřil mezi ty nejpevnější, na které kdy vylezl, a podlaha pod ním byla kamenná. V duchu si poznačil, že jestli někdy bude hledat knihy na nejvyšší polici, bude Bodaie muset požádat, ať sežene vyšší a pevnější žebřík.

„Dosáhneš tam?“ zeptal se Bodai.

„Asi ano,“ odpověděl Hatušaly, zatímco těžkou knihu natáčel. Chtěl se dozvědět, co všechny knihy, svitky, rukopisy, deníky a zápisníky obsahují, kdo je napsal, a zda stojí za to se jimi zabývat.

Bodai zmínil, že přestože do Svatyně poprvé dorazil před mnoha lety, stále neměl tušení, co všechno se v její knihovně nacházelo – celá řada svazků byla v jazycích, které ani neznal, natož aby jim rozuměl.

Vzhledem ke svému věku a vzrůstu se ani nepokoušel dosáhnout na knihy na dvou horních policích velkých knihoven, které lemovaly zdi půltuctu komnat. Ani pro Hatua to nebylo snadné, ale sehnali si žebřík a několik posledních dní snášeli z polic tolik knih, kolik mohli.

Zhluboka se nadechl a vložil svou důvěru v Bodaie, že žebřík udrží.

Potom se natáhl, jak jen to šlo. Zlehka zatlačil a kniha se sice posunula mírně k němu, ale především doprava. Zatlačil na pravou stranu knihy a ta se pohnula, tentokrát znovu o něco blíže k němu, ale hlavně doleva. Usilovně pokračoval, dokud neměl velkou knihu skoro na dosah.

Konečně byla vysunutá natolik, aby se jí mohl zmocnit.

„Hej!“ zavolala na něj od dveří Hava.

Hatu k ní bleskově natočil hlavu a ucítil, že se žebřík zakymácel, protože nečekaný hluk zaskočil i Bodaie. Žebřík se začal naklánět dozadu a Hatuovi došlo, že se převáží. Už ale v životě skočil z tolika střech, že nyní nezaváhal. Odrazil se od žebříku, schoulil se a skončil v kotoulu na zemi. Vyvázl s naraženým ramenem.

Bodai napůl uskočil a napůl sklouzl stranou, aby se vyhnul jak žebříku, tak i Hatuovi, který na něj skoro dopadl. Zavrávoral a málem padl na záda, ale na poslední chvíli se zachytil nejbližší police.

Jen co se žebřík skácel, Hava prímo vyštěkla smíchy, když zjistila, co její pozdrav způsobil.

Hatu na ni vrhl tázavý pohled a vtom mu došlo, že to byla jeho žena, kdo ho vyrušil ze soustředění. Právě se chystal zvednout z podlahy, když se velká kniha, kterou se pokoušel vytáhnout, převážila a sklouzla z police.

„Ale ne!“ vykřikl Bodai, když spatřil, jak obrovský svazek padá.

Hatu instinktivně napřáhl ruce, i když nijak pomoci nemohl; ještě se nestihl zvednout z kleku a byl daleko od místa, kam měla kniha dopadnout.

A pak se kniha uprostřed pádu zastavila.

Havě a Bodaiovi se při pohledu na levitující knihu rozšířily oči. Pak se oba zároveň podívali na Hatua, který stále klečel na kamenné podlaze, pravou ruku měl napřaženou a otevřená dlaň se mu zlehka třásla, jako by v ní držel závaží. I on měl vytřeštěné oči, a když ruku spustil, i kniha pomalu klesala. Potom se Hatuova ruka dotkla kamenné podlahy a kniha s žuchnutím dopadla z posledního půl palce na zem.

Hava promluvila tlumeným hlasem: „Jak jsi tohle udělal?“

Bodai vykročil ke knize, aby zjistil, zda přežila bez úhony. Hatu z kleku dosedl na paty, jako by se chystal k modlitbě. „Vůbec netuším,“ zašeptal.

Všichni tři potichu vstřebávali, co se jim právě odehrálo před očima. Nakonec Hatu vstal, oprášil se a poznamenal „Tak ses mi vrátila!“ Široce se usmál a vykročil k Havě, která na chvíli zaváhala, ale pak se od manžela nechala obejmout.

Zlehka ho políbila a krátce, ale silně ho sevřela v náručí. „Takhle trávíš volný čas, když se plavím na moři? Necháváš knihy poletovat vzduchem?“

Zasmál se, ale bylo na něm znát rovným dílem veselí i obavy. „Ne. Nic podobného se mi ještě nepodařilo.“ Bodai zavrtěl hlavou. „Ještěže jsi nespálil celou knihovnu na uhel.“

Hava po starém, podsaditém manželovu učiteli střelila temným pohledem, aby mu naznačila, že podobné poznámky jí příliš vtipné nepřipadají. Bylo to jen několik minut, co jí rozmluva s Catharianem připomněla, že Hatu může být nebezpečný sám sobě i ostatním.

Bodai pokrčil rameny a mírně pozvedl ruce, jako by uznával, že ten vtip byl nevhodný.

„Nic takového se zatím nepřihodilo, ale tu a tam vyšlehne pár jisker nebo se z něčeho zakouří,“ upřesnil Hatu a snažil se, aby to znělo bezstarostně.

Bodai raději změnil téma a oslovil Havu. „Jak dopadla tvá výprava?“

„Ukořistili jsme novou loď a osvobodili... asi padesát lidí? Možná i víc.“

Bodai přikývl. „Najdeme pro ně ubytování a nějakou práci.“

„Někteří z nich se budou chtít vrátit domů.“

„O tom si můžeme promluvit zítra. Teď bych ale čekal, že vy dva budete chtít strávit něco času o samotě.“ Naznačil rukou, jako by je chtěl zahnat, a řekl: „Hatu, pokračovat budeme ráno.“

„Budu tu hned brzy ráno,“ odpověděl Hatušaly.

„No, možná zas tak brzy ne,“ dodala Hava procítěně.

Bodai pozvedl ruce v poraženeckém gestu. „Zařiďte se podle sebe, nebudu nic namítat.“ Sledoval, jak odcházejí, a naposledy se rozhlédl po knihovně, která pomalu začínala připomínat místo, kterým vždy měla být; svatostánek vzdělanosti a učení. Povzdechl si. Ano, konečně se věci daly do pohybu, ale ještě zbývalo tolik práce.

Poté, co Bogartisova kompanie vyjela na vrchol nízkého kopce, naskytl se jí pohled na pobřeží. Pod nimi se nacházel přístav Toranda. Právě sem dorazili z Marquenetu. Na jihozápadě se prostíral břeh; ubíhal k zapadajícímu slunci a ztrácel se v dáli. Za městem leželo moře, kterému se říkalo Nekonečné hlubiny. Declana napadlo, že až tak nekonečné nejspíš nebudou, protože někde za nimi byla země, v níž žili nájezdníci, kteří mu zavraždili ženu a přátele.

„Vypadá to dobře,“ řekl Bogartis.

Declan přikývl, při pohledu na město se mu ulevilo a byl si jistý, že zdaleka není sám. Nikdo netušil, jakého rozsahu byl útok na pobřeží. Těsně předtím, než Bogartisova kompanie vyjela na svou misi, dorazilo k baronovi několik poštovních holubů se zprávami.

Přístav Colos byl vypálen do základů, stejně jako řada větších měst, ležících na pobřeží mezi ním a malou vojenskou posádkou barona Dumarche na severních hranicích jeho panství. Stále ještě čekali na zprávy od jezdců, které vyslali do vzdálenějších pobřežních měst.

Útok, během nějž zahynula baronova rodina, přišel z jihu. Bogartis s Declanem viděli na vlastní oči, jakou zkázu napáchal, když se uprchlíci z Ilcomenu snažili co nejrychleji dostat do Marquensasu, ale po cestě je dohnali a pobili nájezdníci.

Baronův bratr Balven měl podezření, že přístavy na jihu v Ilcomenu budou také vypleněné, což znamenalo, že Toranda bude nejvhodnější volbou pro zajištěné a dostatečně velké lodě, jakou Bogartisova mise vyžaduje.

Zatímco sjížděli po svahu k přístavnímu městu, Declan si všiml několika lodí, kotvících nedaleko břehu. Byl rád, že se Balven ve svých odhadech nemýlil.

Po chvíli vyjeli na další nízký kopec a naskytl se jim lepší výhled na město. Mezi loďmi a přístavem se plavily nákladní čluny a pramice. Zanedlouho pochopil, že zakotvené lodě právě nakládají, protože menší plavidla se vracela do přístavu prázdná.

Když dorazili k bráně, dvě stráže varovně sklonily píky a třetí strážný došel k Bogartisovi a Declanovi. „Co tu chcete?“ vypálil.

„Posílá nás sem baron.“ Bogartis sáhl do záhybů tuniky a vytáhl listinu, na které byla baronova pečeť a Balvenův podpis. Podal ji strážnému.

Voják zběžně prohlédl pečeť a listinu mu vrátil, očividně se mu ulevilo. Declan předpokládal, že číst nejspíš neumí, ale pečeť poznal.

„Vy jste jediní obránci tohoto města?“ zeptal se Bogartis.

„Ne, uvnitř je dalších dvacet chlapů, ale jsme rozprostření po celém městě. Většina z nich je v přístavu a hlídá, pro případ... no, však vy víte.“

Bogartis přikývl. „Jo, víme.“

Declan pochopil, jak se věci mají. Kdyby nebyli spojenci, ale nájezdníci, tři strážní byli připravení jim čelit, ale než by dorazily posily, takřka jistě by všichni padli. A pokud by se zbývajícím dvaceti vojákům nepodařilo rychle zavřít brány, nejspíš by střet se čtyřiceti jezdci nepřežili ani oni.

Strážný na ně mávl, ať jedou dál, a kompanie vjela do města. Toranda byla obehnaná provizorně vyhlížející hradbou, postavenou v různých etapách jejích dějin. Sahala tak daleko na jih, kam až Declan dohlédl, a pak se mírně svažovala na západ. Brána byla velká, protože jí projížděly všechny vozy opouštějící město s nákladem z přístavu, i vozy rolníků, dřevorubců, lovců a dalších místních obyvatel, kteří vezli své zboží na trh. Když dorazili na malé tržiště, Declan pohlédl k jihu a zeptal se: „Je tu ještě jiná brána?“

Bogartis přikývl. „Je. Menší, ale není v ní takový provoz. Proč se ptáš?“

„Jen mě to tak napadlo.“

Poté, co zahnuli na širokou ulici, oddělující přístav od města, se Bogartis zeptal: „Hledáš nejsnazší cestu z města?“

Declan kývl. „A taky nejsnazší cestu do města.“

Bogartis se usmál. „Učíš se rychle.“ Ukázal prstem. „Cesta z jižní brány míří k rybářským vesnicím na poloostrově, leží několik mil od jeho hrotu. Z kopců vede spousta stezek, vyšlapaných vysokou a kozami, a stéká z nich pár mělkých potoků, a úbočí jsou porostlá řídkými lesy. Jižní svahy těch kopců jsou až po hranice s Ilcomenem v podstatě úhor. Roste tam jenom roští, přežijí tam jen stáda divokých koz a na pobřeží najdeš akorát pár vraků rybářských lodí.“ Pak ukázal k západu. „Jestli někdo přitáhne odsud, tak to podle mě bude po moři.“

Declan znovu kývl. V přístavu žádné hradby nestály a pro útočníky by bylo daleko snazší vplout přímo do něj, než aby se vyloďovali mimo hranice města a pochodovali k němu po souši. „Proč to tu nechali na pokoji?“

„No, to je otázka,“ přitakal Bogartis. „Proč by přestávali útočit, a proč zrovna tady?“ Zavrtěl hlavou. „Můžeme se jen dohadovat.“

Přesně jak čekali, vojáci v přístavu se snažili udržet co největší klid, zatímco většina obyvatel nakládala vše, co mohla na lodě, aby utekla před hrozbou nájezdu.

Declan usoudil, že jednu z těch lodí bude Bogartis potřebovat, takže zatímco budou hledat stáje pro koně, začne po městě šířit zvěsti, že útoky ustaly. Zprávy, že nájezdníci odtáhli, bezpochyby přimějí celou řadu obyvatel, aby si útěk rozmysleli a odtahali svůj majetek zase na břeh. Ta představa ho mírně pobavila.

Declan byl v hloubi duše stále ještě kluk z vesnice, ale události několika posledních týdnů v něm zcela udusily nadšení, které by obvykle cítil při příjezdu do dosud neznámého města. Vzrušení, které cítil, když poprvé dorazil do Ilcomenu a Marquenetu, si vybavoval jen matně. Nyní už jen hodnotil, jak toto město co nejlépe bránit, kdyby na něj zaútočil nepřítel.

Pokud nepočítal úkol, který dostal od barona, měl jen jeden cíl: chtěl najít všechny, kdo byli zodpovědní za smrt jeho manželky a přátel.

A pak je zabít.

Připadal si otupělý a prostupovala ho zvláštní netečnost, která ho neopouštěla od chvíle, kdy se probral a zjistil, že ho připravili o všechno, na čem mu kdy záleželo. Netušil, zda dutinu, která mu zela v duši, dokáže pomsta zaplnit. Nezáleželo mu na tom. Cíl si vytyčil, ale žádná očekávání od jeho dosažení neměl.

Zastavili na křižovatce na jižním konci hlavní ulice, kde ji protínala široká dlážděná silnice spojující střed města a nábřeží. To bylo zaplněné davem lidí, spěchajících k čekajícím lodím a bárkám, uvázaným u břehu, a řada dalších plavidel na moři čekala, až se pro ně uvolní místo.

Bogartis si přivolal jednoho ze strážných. „Co se to tu děje?“

Voják byl mladý, sotva dospělý, a zpod přílby mu vykukovala bujná kštice černých vlasů. Měl do bronzova opálenou pokožku a ve slunečním svitu se mu na tváři a pažích třpytily krůpěje potu. Tmavýma očima přejel kompanii, zasvitla mu v nich naděje. „Vás sem poslal baron?“ zeptal se.

Bogartis přikývl. Mávl mu před očima listinou s pečetí a zeptal se: „Kam všichni tak spěchají?“

„Kamkoliv, jen když to bude daleko odsud,“ odpověděl strážný. „Od chvíle, kdy jsme dostali zprávy o nájezdech na pobřeží, to tu vypadá takhle.“ Ohlédl se přes rameno, pak se očima vrátil ke kapitánovi. „Vy jste naše posily?“

Bogartis zavrtěl hlavou. „Ne. Máme rozkazy od barona, budeme potřebovat loď.“

Výraz strážného se proměnil. Skoro jako by se schoulil do sebe.

Declan rychle dodal: „Na cestě z Marquenetu byl klid. Vypadá to, že nájezdníci odtáhli.“

„A jestli se dá věřit zprávám, které se k nám dostaly, stejně by ti lidé neměli kam jít,“ doplnil Bogartis.

Strážný vypadal, jako by se mu trochu ulevilo. „Loď nejspíš nenajdete. Všichni kapitáni ve městě se snaží odvézt co nejvíc lidí a jejich věcí z města.“

„My už si nějak poradíme,“ opáčil Bogartis s úsměvem. „Dej všem vědět, že útoky ustaly.“ Rozhlédl se kolem. „Jsou tu nějaké stáje?“

„Je jich tu víc, ale nejbližší jsou tamhle,“ ukázal strážný na jihozápad.

Bogartis otočil koně, aby byl čelem ke svým mužům.

„Sixto, zaveď koně do těch stájí.“ Ukázal na několik dalších mužů. „Jděte s ním. Vy ostatní sesedněte a vezměte si výstroj.“

Muži rychle uposlechli a Bogartis řekl Sixtovi: „Poptej se, co nás bude stát ustájení a skladování zásob.“ Mírně na něj kývl. „Však víš co a jak.“

Sixto mu kývnutí oplatil, uchopil opratě tří dalších koní a odváděl je k jihu. Další muži následovali jeho příkladu, zanedlouho jich deset vedlo všech čtyřicet koní po ulici a snažili se, seč mohli, aby se jim kvůli pospíchajícím davům obyvatel zvířata nesplašila.

Bogartis přejel pohledem ulici, pak ukázal na nedaleký hostinec. „Declane, ty jdi sem.“ Ukázal bradou k dalšímu, jenž byl o něco dál. „Já se půjdu zeptat tam. Zkus najít zprostředkovatele, kapitána, rejdaře nebo kohokoli, kdo nám může sehnat nějakou loď.“

„Pak mám jít za tebou?“ zeptal se Declan.

„Jo. A nezapomeň všem říct, že už je po nájezdech.“ Bogartis ukázal na polovinu svých mužů a mávl na ně, aby ho následovali.

Druhá polovina kompanie šla do hostince s Declanem.

Nad vchodem visel vývěsní štít, na němž byla zašlá, ale stále rozpoznatelná malba, zpodobňující velrybu přeskakující kotvu. „Řekl bych, že tohle bude hospoda U Velryby a kotvy,“ zamumlal.

Jeden z jeho mužů se uchechtl.

Vešli dovnitř a překvapilo je, že hostinec je skoro prázdný. Právě bylo poledne a Declan čekal, že sem na něco k jídlu a pití zajdou přinejmenším dělníci z doků. Hostinský rovnou zavolal: „Moc toho na výběr nemáme!“

Declan si hostinec přeměřil očima a pak pokynul svým mužům, aby se usadili u stolů. Došel k pultu a zeptal se: „Tak mi povězte, co máte.“

„Máme trochu sýra, nějaké ty klobásy, a piva tak akorát na jeden dva korbele pro každýho z vás. Všechen chleba, ovoce, zelenina a tak už je pryč.“

„Lidi berou všechno, co jim přijde pod ruku?“

„Ne, přinejmenším ne u nás,“ odpověděl hostinský. „Jenom jsme už týden nedostali zboží, a to nám měla přijít zásilka ještě předtím, než tyhle potíže začaly. Všichni rolníci se odsud už klidili.“

Declan přikývl. Všechny farmy, které po cestě míjeli, byly opuštěné.

„Oba pekaři ve městě zavřeli krám před pár dny a taky vypadli.“ Hostinský se zadíval na Declanovy muže. „Zdrhli dokonce i všichni hazardní hráči, zloději a děvky. Zůstal jsem tu sám, takže na obsluhu si nejspíš chvíli počkáte.“

„Dřív jsem v hostinci pracoval. Můžu čepovat pivo, zatímco půjdete pro jídlo...“

„Litwick,“ odpověděl hostinský. „Jmenuju se Litwick.“

Declan se přesunul za pult, našel vyskládané korbele a začal do nich čepovat pivo. „Než odběhneš do kuchyně, chtěl bych se zeptat, jestli nevíš, kde najít nějakého rejdaře nebo kapitána.“

„O rejdařích nevím, ale kapitáni se obvykle scházejí u Hladového tygra,“ kývl k hostinci, kam se vydal Bogartis, „nebo tady u Skákající velryby.“

Poté, co Litwick zmizel v kuchyni a Declan natočil první čtyři korbele, zamumlal si pro sebe: „U Skákající velryby. No, to jsem moc netrefil.“

Podařilo se jim sehnat loď jménem Brigida, byl to obchodní škuner a byl právě tak velký, aby se na něj vešla celá kompanie se zásobami. Čtyřicet ozbrojenců a těžký váček baronova zlata nakonec jejího kapitána přesvědčili, že se jeho příštím cílem má stát Jižní Tembrie, a proto začal vracet peníze všem ostatním cestujícím.

Přesně jak Declan předpokládal, poté, co se rozkřiklo, že nájezdy ustaly, změnili obyvatelé názor a začali svá zavazadla vozit zpět do města. Několik místních mužů vyhledalo v hostincích Bogartise s Declanem a dotázalo se jich, jestli je to pravda, a když jim odpověděli, že jsou ve službách barona a přijeli z Marquenetu, byla na nich znát úleva.

Bogartis strávil zbytek předchozího dne šířením zpráv, že baron nabízí práci a bezpečný útulek v Marquenetu všem zručným řemeslníkům, a navíc stále hledá nové vojáky a námořníky. V době, kdy se žoldnéřská kompanie nalodila, už se rozruch v přístavu zcela uklidnil, a naopak se vytvořila fronta u brány, jíž do města Declan s kompanií přijel. Bogartis si promluvil se zbytkem strážných a doporučil jim, aby poslali baronovi zprávu s dotazem, zda mají zůstat na místě nebo se také vrátit do hlavního města.

Stáje, do nichž Sixto a ostatní vzali koně, byly prázdné, a rychlá obhlídka malého města jim potvrdila, že se v něm žádné trvalé ustájení pro koně nenachází, neboť opuštěné byly i všechny ostatní stáje. Protože je neměli kde prodat, žoldnéři na nich dojeli na kraj nedaleké paseky a vypustili je na svobodu. Declan chvíli zvažoval, zda jim nesundat podkovy, ale došel k závěru, že podobně cenná zvířata někdo jistě brzy pochytá. Stačilo k tomu něco málo důvtipu, balík sena a dlouhé lano, a poté, co je dotyčný několik hodin povede, se nechají znovu osedlat. Declana dokonce napadlo, že je třeba nakonec prodá zpět baronovi.

Bogartis dohodl uskladnění zásob s majitelem Skákající velryby a pak se nalodili.

Declan si Brigidu prošel, aby zjistil, jak ji lze nejlépe bránit – podobně jako by si obhlížel pevnost nebo město, které mu bylo svěřeno. Všiml si, že i Bogartis se zařídil podobně pro případ, že by je na moři napadli. Postavil se vedle něj a zeptal se: „Obáváš se pirátů?“

Bogartis přikývl. „Už jsi někdy bojoval na moři?“

Declan zavrtěl hlavou.

„Jen pár mých chlapů s tím má zkušenosti. Já osobně to nesnáším. Nejenže si musíš dávat bacha, aby ti nějakej parchant neufiknul hlavu, ale navíc se ti paluba pod nohama houpe, je mokrá, občas něco hoří a všude je spousta haraburdí, o které se můžeš přerazit. Jestli budou mít čas se připravit, možná dokonce na svou vlastní loď rozmístí pasti pro případ, že bychom je odrazili; namátkou třeba otrávený bodce, natažený dráty a podobný další překvápka.

Většina zkušených pirátů používá velké těžké zbraně – palaše, tesáky i dlouhé šavle. Útočí rychle, sekají před sebou, aby tě vyvedli z rovnováhy, a na to, aby do hry vstoupilo nějaké umění boje, naschvál neposkytují moc prostoru.“

„Jak se jim můžu bránit?“ chtěl vědět Declan.

„Nenech je se přiblížit, a probodni je hned, jak budou na dosah. Jestli se ti dostanou na tělo, jdi ještě blíž, uhni první ráně a pátrej po mezerách v obraně. Většina pirátů nosí brnění jen nerada; dá se v něm až moc snadno utopit.“

Declan kývl. „Díky.“

Bogartis neřekl nic, jen si dlouze povzdechl. Declana napadlo, jestli únavou, nebo z nějakého jiného důvodu.

Když Hava procitla, Hatuova polovina postele byla prázdná. Hned poté, co osaměli, ho zatáhla do postele, a po milování se spolu vykoupali. Potom něco pojedli a znovu se pomilovali, a pak oba usnuli hlubokým spánkem spravedlivých.

Vyhlédla z okna a zjistila, že obloha na východě začíná blednout, dle jejího odhadu vyjde slunce nad obzor do půl hodiny. Přesně věděla, kde Hatua najde, a rozčílilo ji to.

Když byli ještě děti, škola určovala každý jejich pohyb, pokud tedy neměli přidělený nějaký samostatný úkol (obvykle se jednalo buď o zvláštní výcvik nebo práci v týmu) a diktovala jim, kdy měli být spolu a kdy o samotě. Nicméně jejich krátký pobyt v Beranově Vrchu všechno změnil.

Plán s jejich předstíraným manželstvím zosnovali Mistři Zusara a Kugal, a sledovali tím vlastní zájmy – Hava měla na Hatua dávat pozor a v případě, že by začal představovat hrozbu pro Království noci, jej měla zabít. Oproti tomu Bodai zamýšlel udržet Hatua co nejdál od Rady, jak to jen bylo možné, aby zajistil jeho přežití až do chvíle, kdy ho Strážci plamene budou moci unést a přivést sem. Během krátké doby, kterou strávili předstíráním, že jsou novomanželé, kteří společně opravili a nyní provozují hostinec, si zvykli na rutinu manželského života. Vstávali za úsvitu, pak se připravili na své každodenní povinnosti, postarali se o hosty, poklidili a zařídili, co bylo třeba. Právě tato rutina způsobila, že se z nich nakonec stalo to, co celou dobu předstírali; manželský pár.

Hlavní odlišností oproti jejich předchozímu životu bylo, že kromě dní, kdy Hatu jel s vozem do Marquenetu pro víno, whisky, sudy s pivem a občas i zboží, které nesehnali u místních rolníků, byli vždy spolu. Každou minutu.

Dokonce i když bydleli ve škole, dívky a chlapci měli trávit volný čas odděleně, přestože si příležitost ke hře občas najít dokázali. Hatua s Havou to k sobě táhlo odjakživa, Hatu s sebou vždy v závěsu přivedl Donteho, a tak se z nich stala nerozlučná trojice.

Nyní již chápala, že za tím byl i záměr a že už jen tím, že s Hatušalym trávila čas, mírnila nebezpečí, které představoval. Stále jí nebylo jasné, jak přesně to fungovalo, a ani jí na tom příliš nezáleželo, protože od chvíle, kdy dorazili do Beranova Vrchu, se jejich vztah přerodil ve skutečné manželství. Když nastal čas je stvrdit při obřadu, ráda jej podstoupila, přestože navenek to kvůli své povaze příliš najevo nedala. Kvůli své povaze a svému výcviku; a právě z toho pramenily její pochyby.

Věděla, že i Hatu své city dokázal skrýt, když bylo třeba, přestože už od dětství zápolil s návaly vzteku. Dokonce i Donte, který byl za běžných okolností nejdrzejší student, jakého kdy viděla, se uměl přetvařovat, když bylo třeba.

Vylezla z postele a rychle se oblékla, potom sešla po schodech z jejich bytu v druhém patře budovy a prošla několika síněmi až do knihovny. Přesně, jak očekávala, Hatua našla shrbeného nad velkým svazkem, který včera zachránil za pomoci svých kouzelných schopností.

Dlouho stála bez hnutí a cítila, jak se jí zmocňuje dosud nepoznaná bezmoc. Na jednu stranu nechápala, proč jí to tolik vadí. Na druhou stranu byla čím dál rozčilenější, protože jestli chce Hatu raději trávit čas tady než s ní, tak hodlá posnídat bez něj. Právě když se chystala obrátit k odchodu, Hatu promluvil, aniž by odvrátil zrak od knihy. „Pojď sem a koukni se.“

Mírně ji překvapilo, že si jí vůbec všiml, protože byl ze všech lidí, které znala, zdaleka nejnáruživějším studentem a měl sklony ignorovat jakékoli vyrušení. I když kousek od něj dělníci zatloukali hřebíky a štípali krumpáči kamení, dál si nerušeně tiše četl z knih a svitků.

Došla za něj a nahlédla mu přes rameno. „Na co?“

„Dokážeš tohle přečíst?“

Stačil jí jediný letmý pohled. „Nic podobného jsem ještě neviděla.“

„Je to delčtina.“

„A to je co?“

„Nevím,“ odpověděl Hatu a svraštil obočí. „Vím jen, že ve chvíli, kdy jsem tu knihu otevřel a podíval se na první stránku, okamžitě jsem věděl, že je v jazyce, kterému se říká delčtina.“

Od chvíle, kdy sem Hava dorazila, už byla svědkem tolika nečekaných odhalení rozsahu Hatuových schopností, že neměla důvod o jeho slovech pochybovat. „Jak to víš?“

Pokrčil rameny. „Prostě to vím.“

„Dokážeš to přečíst?“ Zvědavost zvítězila nad rozčarováním, že předčasně opustil jejich lože. Věděla, že se jistě ještě ozve, ale pro tuto chvíli ji jeho objev nadchl stejně jako jej.

Hatu pozoroval podivně tvarované symboly, zaplňující stránky knihy, a nakonec řekl: „Tak trochu...“ Upřeně na ně hleděl a pak tiše dodal „Připadá mi... jako by ke mně ta slova... sama promlouvala. Čím déle se na ně dívám, tím víc jim rozumím.“

„Čemu rozumíš?“ ozval se za nimi hlas.

Byl to Bodai.

„Je tohle ta–“ začal.

„Ta kniha, kterou jsme včera vytáhli z police,“ přikývl Hatu.

„Ta, kterou chytil,“ dodala Hava.

„A ty ji dokážeš přečíst?“ zeptal se Bodai.

„Nejspíš ano,“ odpověděl po chvíli Hatu.

„Nic podobného jsem ještě nikdy neviděl,“ řekl starý učitel.

„Mám hlad. Předpokládám, že vy dva ne, že?“ ozvala se Hava.

Aniž by jí odpověděli, jen oba mávli, aniž by odtrhli zrak od knihy.

Hava poraženě svěsila hlavu. „Jistěže ne.“

Otočila se a vydala se ven z knihovny s klenutým stropem, ale najednou ji upoutalo cosi jasně barevného. Přistoupila k jedné z polic, sáhla do ní a vytáhla pomeranč. „Bodaii...“ oslovila ho.

Bodai a Hatu se k ní otočili. „Co je?“ zeptal se učitel.

Hodila mu pomeranč. „Začal jste jíst při práci?“

Bodai ovoce chytil a zkoumavě si ho prohlédl. „Můj není.“ Pohlédl na Hatua.

„Můj také ne,“ zavrtěl hlavou Hatu. „Nejspíš ho tam odložil jeden z dělníků, kteří tu uklízeli suť, a zapomněl na něj. Máme spousty pomerančů z Marquensasu.“

Bodai přikývl, Hatu znovu obrátil pozornost ke knize a Hava odešla.

Stařec se opět zadíval na pomeranč.

Odvrátil se od Hatua a odešel kousek stranou za další polici.

Přivoněl si k pomeranči, pak do kůry vrazil palec a oloupal ho. Dužina pod kůrou byla tmavě oranžová. Rychle si ukousl a vychutnával sladkost ovoce.

Pomalu se rozhlédl po knihovně, jako by po něčem pátral, a pak shlédl na nedojedený pomeranč ve své ruce. Tiše ho oslovil: „Chutnáš sice báječně, ale z Marquensasu nejsi.“

Pomalu se vrátil ke shrbenému Hatuovi, usazenému na podlaze, a uvědomil si, že si žák jeho nepřítomnosti vůbec nevšiml. Mírně potřásl hlavou, přešel ke staré židli u velkého dřevěného stolu, který objevili, když vyklízeli sutiny, a opatrně se posadil. Opřel se, dlouze si povzdechl, pak z pomeranče oddělil další dílek a zatímco si ho vkládal do úst, přemýšlel, odkud se tu jeho neočekávaná svačina objevila.

KAPITOLA DRUHÁ

Nečekaný příjezd, prosba a únik na poslední chvíli

Donte se obrátil k bráně, jíž právě projela skupina zaprášených a vyčerpaných jezdců. I koně byli na pokraji zhroucení. Chvíli byl zmatený: přestože byli odění v civilních šatech, instinkt mu napovídal, že je to dobře vycvičená jednotka lehké jízdy.

V čele jeli dva muži, oblečení jako prostí lidé, ale podle kvality jejich koní i sedel buď měli do prostých poddaných daleko, nebo byli mimořádně zručnými zloději koní. Díky jejich ozbrojenému doprovodu odhadl, že jde o šlechtice, cestující v utajení.

Jeho obavy ze stráží přemohla zvědavost, zvláště když dnes Deakin neměl službu. Donte měl s vojákem, který se ho pokusil uškrtit, nevyřízené účty, oba si toho byli vědomi a bylo jim jasné, že jakmile se naskytne vhodná příležitost, jeden z nich zahyne. Ostatní vojáci v posádce nic o jejich vzájemné nevraživosti netušili; Donte ji navenek nijak nedával najevo, což bylo u mladíka, který doma nechvalně proslul vznětlivou a neovladatelnou povahou, nezvyklé, nicméně když Donte chtěl, dokázal se ovládnout.

Usadil velký kámen na místo v nové hradbě města Marquenetu.

Kamenictví ho zrovna nebavilo, přesto však začínal oceňovat znalosti, které si musel osvojit, aby své nové řemeslo vykonával pořádně.

Donte nebyl ani zdaleka tak hloubavý či pracovitý jako Hatu, dokonce ani Havě se nemohl rovnat, ale nové znalosti se učil rychle. Jeho dědeček, Mistr Kugal, do něj doslova vtloukl svůj názor, že když něco dělá a neudělá to tak dobře, jak jen umí, potom selhal. Nezáleželo mu na tom, jestli jeho vnuk dokáže pracovat stejně dobře jako ostatní – musel však pracovat nejlépe, jak dokáže.

Donte byl ve skrytu duše na své schopnosti hrdý.

Z luku uměl střílet skoro stejně dobře jako Hava a Hatu, přestože si toho byl vědom jen on, a dokázal se úspěšně vydávat za učně mnoha různých profesí, jako třeba kuchař, truhlář, koželuh, kovář a barvíř. Nyní mohl na svůj seznam přidat i roli učně kamenického.

Poté, co se přesvědčil, že kámen zapadne na místo, otočil se a sešel dolů po schodech, kde ho čekala další práce, ale místo aby se chopil kamene, cílevědomě zamířil tam, kde se jezdci zastavili. Už ve velmi útlém věku se naučil, že lidé, kteří se tvářili zaměstnaně, budili daleko menší pozornost než lidé, kteří bezcílně bloumali, schovávali se v průchodech nebo lelkovali na rozích.

Došel k bráně ve staré hradbě, obklopující baronův hrad, aniž by ho kdokoli zastavil, a narazil na čekající jezdce. Šel dál podél zdi, co nejblíže mohl, pak se otočil, jako by si prohlížel nějaký předmět na ponku, který tam někdo zapomněl poté, co skončily opravy této části starých hradeb. Zatímco naslouchal jezdcům, předstíral, že prstem zkouší ostří sekáče.

Přestože je slyšel, ne všemu rozuměl.

Odložil sekáč a zvedl z ponku posuvné měřidlo, kterým se určovaly rozměry menších kamenů, a pak i prázdný pytel, který si přehodil přes rameno. Ještě se trochu přiblížil k jezdcům, zastavil se u hromady navršeného kamení, klekl si u ní, předstíral, že jeden z větších kusů přeměřuje a pak ho vložil do pytle. Proklouzl ke straně brány, pak prošel kolem strážného, který mu věnoval letmý pohled, a přesunul se k další hromadě kamení.

Zběžný pohled mu napověděl, že jezdci nejsou pouzí žoldnéři, ale jde buď o elitní jednotku nebo o osobní stráž nějakého šlechtice. I když měli různorodé oblečení i sedla, chovali se daleko sehraněji než jakákoli žoldnéřská kompanie. I jejich koně, sedla, zbraně a boty byly kvalitní a dobře udržované. Donte v duchu pobaveně konstatoval, že pokud to je najatá žoldnéřská osobní stráž, pak jsou placení lépe než všichni žoldnéři, se kterými se dosud setkal, a že jich na svých cestách potkal spoustu.

Ještě několik minut se zdržoval u brány, podařilo se mu zachytit útržky konverzace, ale jen málo z toho, co slyšel, dávalo smysl. Potvrdil si domněnku, že jde o osobní stráž někoho významného, a že pochází z východu. Tolik se alespoň dalo odhadnout z toho, odkud přijeli – všichni mocnější šlechticové z okolí už do Marquenetu dorazili. Ve chvíli, kdy se proplétal kolem brány na cestě zpět, zaslechl jedno slovo, z něhož se mu zježily chloupky na zátylku: „církev“.

Jako všichni obyvatelé Coaltachinu, i Donte byl od narození cepovaný, aby k církvi Jediného boha přistupoval s krajní obezřetností. Toto sílící mocenské uskupení spojovala nikoliv věrnost k nějakému státu, ale víra. Jeho vliv se stále šířil a skutečné záměry nedokázali odhadnout ani Mistři z Království noci. Pokud za baronem přijel někdo z církve, nejspíš se daly čekat ještě horší události, než kterých byl dosud svědkem.

Donteho překvapení vystřídal zmatek; na chvíli se zastavil, protože měl pocit, že slyšel, jak někdo mluví jeho rodnou řečí, jazykem Coaltachinu. Někdo jím cosi zašeptal. Pokusil se rychle určit, kdo mluvil, ale když se na to soustředil, slyšel už jen ticho, pak drmolení v řeči Sandury a potom odpověď v jiné řeči, které nerozuměl.

Mírně potřásl hlavou, vzchopil se a šel dál; své pochybnosti zahnal a zaměřil se na to, co si potvrdit mohl, tedy že za baronem přijela družina nějakého významného šlechtice a chce probrat něco závažného.

Donte věděl, že ať se na hradě bude probírat cokoliv, dříve či později se to roznese po celém městě. Přesnost klepů ovšem bude záležet na baronovi a jak moc si dá záležet na utajení svého jednání, takže jejich hodnota bude přinejlepším pochybná.

Všiml si, že slunce zapadá a zanedlouho povolají skupiny vězňů do velké jídelny.

Přestože stráže byly během směn přinejlepším laxní – hlavně kvůli množství vězňů, kteří se při práci pohybovali z jednoho místa na druhé – při nástupu k večeři proběhne sčítání, a při tom by jeho nepřítomnost vyšla najevo. Rozhodl se, že lepší bude pokračovat v práci a právě se chystal obejít čekající jezdce, když na něj někdo za ním zavolal: „Donte!“

Otočil se a spatřil Balvena, stojícího vedle seržanta, jehož jméno si nedokázal vybavit. Hlas druhého nejmocnějšího muže v Marquensasu zněl naléhavě.

„Pane?“

„Nech tu to nářadí a pojď se mnou.“

Donte pokrčil rameny a poslechl. Hlavou mu vířily dvě myšlenky; zaprvé, že rozkaz mu poskytl výbornou výmluvu, proč nebude muset být na pracovišti a nikdo ho nebude postrádat, a zadruhé přemítal, co asi provedl tentokrát, třebaže od chvíle, kdy ho Balven posledně vyslýchal, dělal vše, co mu přikázali.

Donte se posadil, kam mu Balven ukázal. Baronův rádce si přiložil prst na rty, čímž chtěl naznačit, aby byl zticha. Donte si pomyslel, že tato místnost vyhlíží podivně; byla v ní jen jedna židle, psací stůl a ze zdi trčel zvláštní kovový váleček s gumovou vroubkovanou zátkou. Balven zátku vytáhl a znovu si přiložil prst ke rtům. Dontemu zabralo chvíli, než si uvědomil, že se z trubky ozývají hlasy, a naklonil se k otvoru blíž. Když měl ucho na méně než palec od trubky, hlasy se staly dost zřetelnými, aby rozeznal jednotlivá slova. Donte strávil dost času studiem špehování – přestože ne vždy příliš pozorným – aby pochopil, že trubka vede do některého z nedalekých pokojů a má baronovu zástupci sloužit při odposlouchávání, a psací stůl tu je na zapisování všeho, co se doslechne. Uznale se usmál.

Balven se k němu naklonil a zašeptal mu do druhého ucha: „Poté, co se zátka vytáhne, se všechny zvuky z této místnosti ponesou do pokoje pod námi. Pokud je třeba, můžeš si dělat zápisky, ale ve chvíli, kdy je zátka vytažená, buď tak zticha, jako by na tom závisel tvůj život – protože na tom opravdu závisí.“

Balven odešel a Donte si zhluboka oddechl. Netušil, koho přesně má odposlouchávat, ale předpokládal, že to bude někdo důležitý. Jedno věděl jistě: pokud se dozví něco užitečného, může tuto situaci obrátit ve svůj prospěch; oproti tomu by ho v případě, že rozkazu neuposlechne, bezpochyby neminul přísný trest.

Věděl, že nakonec odsud odejít musí; nutkání najít Hatua bylo jako neodbytné svědění, na které se sice dalo pozapomenout, ale vždy se nakonec zase ozvalo. Jestli odejde... až odejde, opravil se v duchu, bude se mu odcházet snáz, když nebude mít v patách rotu baronových vojáků.

Chvíli bylo ticho a Donte se mohl jen domýšlet, co se dělo, ale předpokládal, že tato prosba zaskočila barona Daylona a jeho polorodého bratra natolik, že se nezmohli na slovo.

„Zůstaň tady.“

„Proč?“