A Brief History of the End of the F*cking World

Copyright © Tom Phillips, 2025

Translation © Jana Kordíková, 2026

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2026

ISBN epub: 978-80-7689-816-5

ISBN mobi: 978-80-7689-817-2

Benovi a Ellie

(Mám trochu obavy, že když někomu věnuju knihu o konci světa, mohl by si to… špatně vyložit. Ale opravdu to myslím dobře.)

1.
Obloha padá odjakživa

Na velikonoční neděli roku 1534 Jan Matthys vyjel z bran Münsteru, aby přivítal konec světa.

Dalo by se předpokládat, že Matthys neočekával, že by se někdy mohl ocitnout v podobné situaci. Ještě deset let předtím to byl poměrně obyčejný nizozemský pekař. Ale v průběhu několika let propadl fascinující a radikální myšlence, opustil svůj starý život i rodnou zemi, vzal si bývalou jeptišku a stal se jedním z vůdců apokalyptické sekty.

Tato sekta tři měsíce předtím ovládala Münster – ze kterého vyloučili všechny nevěřící a zavedli zde režim, který je možné charakterizovat jako jakýsi předkomunistický sexuální kult se sílícími totalitními sklony. Očekávali soudný den – město ve stejné době obléhala vojska shromážděná nedávno sesazeným biskupem tohoto německého města, který ze svého sesazení neměl vůbec žádnou radost. Matthys se svými společníky dokonce dosáhl tak mimořádného „úspěchu“, že se v době, kdy Evropou zmítaly líté náboženské boje, proti nim spojili katolíci a protestanti.

Matthys a jeho souvěrci ke svému přesvědčení o konci světa nepřišli jen tak zničehonic. Zkrátka byli nejnovější verzí apokalyptického zápalu, který v této době už Evropu svíral několik desítek let – snad každý rok tehdy někdo označoval jako ten poslední.

Münsterská sekta se inspirovala učením radikálního anabaptistického kazatele Melchiora Hoffmana. Ten tvrdil, že k druhému příchodu Krista dojde v roce 1533 ve Štrasburku, kde Kristus založí Nový Jeruzalém.

Ale jak už se tak stávalo, rok 1533 přišel a odešel a po Kristovi nadále nebylo ani stopy. Štrasburk umíněně zůstával naprosto pozemským městem. Došlo v něm k jediné události s dopadem na náš příběh, totiž že nespokojení představitelé města zašili Hoffmana do vězení. On tam pak o deset let později zemřel, aniž by spatřil nový, lepší svět – a také větší část toho starého.

Hoffmanovi následovníci se však tímto nenaplněným proroctvím nenechali odradit. Usoudili, že nebyl úplně vedle, jen se mírně spletl v tom kde a kdy konec světa začne.

Matthys začal předpovídat, že pravý Nový Jeruzalém vznikne v Münsteru. (Bylo více než příhodné, že díky poměrně tolerantnímu přístupu k náboženskému disentu už anabaptisté v Münsteru byli významně zastoupení.) Nebylo úplně jasné, kdy přijde ono upravené datum konce světa, ale všichni byli zajedno, že to bude brzy. Velmi, velmi brzy.

Na Bílou sobotu večer k Matthysovi přišla náboženská vize, která ho přiměla padnout obličejem do večeře. Když se s námahou zvedal se zbytky jídla na obličeji, rozechvěle prohlásil, že poslední den je tady. A právě z tohoto důvodu druhý den ráno, s nepříjemnými obavami, ale zároveň posílený náboženským přesvědčením, v doprovodu malé skupinky dvanácti nohsledů vyrazil z městských bran vstříc svému osudu.

V jistém smyslu se Matthysova předpověď stoprocentně naplnila. Jeho svět toho dne skutečně náhle skončil. Skupinku rychle obklíčili biskupovi vojáci a Jana bez milosti rozsekali na kusy. Když mu uřezali všechny končetiny, jeho přirození přibili na městskou bránu, aby tak zdůraznili, že to fakt myslí vážně.

Ale z širšího pohledu se Jan samozřejmě totálně mýlil – což prokázalo následujících 490 let spokojené existence našeho světa.

Ať už se v dnešní době díváte kamkoli, jen těžko uniknete přízrakům apokalypsy.

Jako by se náš svět neustále dostával na okraj nějaké katastrofy. Sotva se vzpamatujeme z jedné krize, nastane další, každá nová katastrofa se přidá k předchůdkyním a vytváří řetězovou reakci exponenciálně sílícího chaosu. Po válce následuje finanční krize, po které přijde pandemie, pak další finanční krize a v pozadí vše doprovází stále sílící tamtamy klimatické změny. Při nejnovější morové ráně hynou miliony lidí, v ulicích rozbombardovaných měst se vyděšeně choulí uprchlíci a mnoho kilometrů odsud se vznášejí prsty nad jadernými tlačítky. Na nejvzdálenějších koncích dodavatelských řetězců čekají na miliony dalších jen chudoba a hlad. Desetinu území Pákistánu zasahují záplavy, v Americe a Austrálii zuří lesní požáry, v Kazachstánu se hroutí ledovec, v Africe vysychá jezero.

Ve sdělovacích prostředcích je zkáza všudypřítomná. A když se od úzkostí ze skutečného světa chcete rozptýlit trochou eskapismu, stačí zavítat do prvního multikina, namátkově si vybrat film a s velkou pravděpodobností budete sledovat nějaký druh katastrofy ničící město, planetu, vesmír, případně multiverzum.

Když si pustíte zprávy v televizi, vychrlí na vás přímo nesnesitelné množství informací o skutečných krizích sužujících naši planetu a k tomu se vyzbrojí armádou znalců, kteří prohlašují, že z bezpočtu nejrůznějších důvodů je naše civilizace na prahu kolapsu. Kvůli přílišným nerovnostem, kvůli příliš velké rovnosti, kvůli tomu, že nadužíváme zájmena, a tak dále. Noviny se rády chytají jakéhokoli náznaku zkázy a hned nás informují o každé jen náznakem pravděpodobné možnosti, že by za sto let třeba mohl Zemi zasáhnout asteroid.

A když se místo toho ponoříte do sociálních sítí, jen těžko se ubráníte dojmu, že už toho upřímně řečeno všichni máme tak akorát dost a že bychom konec světa přivítali se stejnou radostí jako dávného kámoše. A když se nakonec ukáže, že nás ten asteroid ve skutečnosti mine o několik milionů kilometrů, objeví se na vaší tajmlajně výkřik ve stylu: „Neee, prosím, milý vesmírný kameni, přijď a zbav nás našeho pozemského utrpení.“

Žijeme v době „doomscrollingu“. Neustále nás kropí apokalyptickými informacemi a my vyděšeně přeskakujeme z jednoho katastrofického scénáře na druhý.

Poslyšte: rozhodně se nepleteme, když nám spousta z těchto událostí nahání strach. Ve společnosti skutečně probíhají hluboké proměny, které nás ohrožují. Navíc žijeme v době, kdy většina našich úzkostí má mnohem reálnější příčinu než kdy dřív.

Od okamžiku, kdy v roce 1945 spadly bomby na Japonsko, musí lidstvo žít s vědomím, že jsme schopni vyvolat atomovou destrukci a kataklyzmata, která jsme si do té doby mohli jen představovat. A když se vědě podařilo rozplést vlákno našeho světa, pochopili jsme, že řada katastrof není dílem vzdálených a pomstychtivých bohů, ale až příliš často se jedná o důsledky našich činů.

Zároveň se tu však odehrává i něco jiného. Koneckonců nejsme první dobou, která zažívá dominový efekt sledu nejrůznějších katastrof. Kdybychom se například mohli vrátit do poloviny 6. století, které jeden z historiků popsal jako „jedno z nejhorších období, ve kterých jste mohli žít“, velká část světa si tehdy „užívala“ kombo dosud nepoznané pandemie a ničivé klimatické krize. Kdybychom mohli z našeho stroje času vystoupit a svěřit se tehdejším lidem se svými trápeními, zřejmě by je ohromilo, že na světě pořád ještě žijí lidé a mohou řešit podobné věci.

Takže máme spoustu problémů, to ano. A ty nejhorší hrozby, kterým čelíme, jsou opravdu schopné vyvolat chaos přímo neskutečných rozměrů a zásadně proměnit náš svět. Je však očividné, že naše posedlost soudným dnem není střízlivým posouzením jedinečné problematičnosti naší doby ani racionálním a daty podloženým shrnutím znepokojivých trendů.

Spíše platí to, že myšlenka apokalypsy je v lidské psychice hluboce zakořeněná už tisíce let. Představa, že katastrofy nejsou pouhé izolované události, ale znamenají konec všeho – že svět, který známe, velmi brzy pohltí oheň, voda nebo válka –, nás přímo neodolatelně přitahuje.

Často je to reakce na úzkosti a traumata dané doby – snaha dát našim obavám nějaký příběh. Podobná reakce obvykle nebývá úplně přímá, ale vzhledem k tomu, že se apokalypse podařilo naše starosti pozdvihnout z malých a temných lokálních obtíží na velkolepé a univerzální příběhy, prokázala, že se jedná o fascinující a svůdné téma.

V naší knize se věnujeme historii této myšlenky. Popisujeme všechny způsoby, kterými podle nás měl skončit svět, a také to, jak silně nás tato představa dokáže uchvátit. Rovněž se věnujeme následkům této myšlenky – vedla ke svatým válkám i revolučním vzpourám, inspirovala dobývání i odpor a nadále tvaruje naše pocity, kulturu a politický svět.

Právě tato myšlenka spojuje Jana Matthyse například s Dorothy Martinovou – ženou středního věku žijící v padesátých letech minulého století v liberálním uměleckém prostředí na chicagském předměstí Oak Park. Přestože tohoto zkrachovalého středověkého proroka a předměstskou ženu v domácnosti odděloval oceán, více než čtyři století a nekonečné množství kulturních referencí, poháněl Matthyse a Martinovou v podstatě stejný neodbytný pocit.

Dorothy Martinová uvěřila tomu, že se prostřednictvím automatického psaní dostala do spojení s mimozemšťany z planety Clarion. Tito mimozemšťané pro Martinovou měli velmi důležitý vzkaz, který chtěli jejím prostřednictvím rozšířit po celé chicagské metropolitní oblasti, potažmo po celém světě.

Původně se s lidstvem chtěli podělit o své pokročilé znalosti, hluboké pochopení vesmíru získané tím, že existovali na jiné „vibrační frekvenci“ než lidé. Jenže během několika málo letních měsíců Martinová přestávala dostávat vzkazy plné naděje, moudrosti a osvícení a přicházela stále zlověstnější varování o „holocaustu nadcházejících událostí“.

Postupně se z toho vynořilo jednoznačné poselství: apokalypsa začne 21. prosince 1954. Obrovské škody napáchá povodeň – chicagská oblast bude zaplavená Michiganským jezerem, následně vlny zatopí celé západní pobřeží Ameriky a nakonec se pod vodní hladinou ocitne téměř celý severoamerický kontinent. V jiných částech světa dojde k dalším neurčitým katastrofám.

Dobrou zprávou bylo – minimálně pro malou skupinku lidí, kteří se připojili k učení Dorothy Martinové a říkali si „the Seekers“, tedy hledači –, že krátce před povodní je mimozemšťané přiletí vyzvednout v létajícím talíři, aby je vzali do bezpečí. Všichni ostatní budou v pěkném průšvihu, ale oni to zvládnou. A proto všichni uposlechli podivně konkrétní instrukce mimozemšťanů, zbavili se všeho kovového a 17. prosince se shromáždili na zahradě Martinové, aby vyhlíželi spásu.

Jenže mimozemšťani nedorazili.

Hledači dospěli k závěru, že to byl jen nácvik před skutečnou záchranou, proto neztráceli naději. A shromáždili se na stejném místě i následující den. Ale mimozemšťani se nadále tvrdošíjně odmítali dostavit. Takže to zopakovali ještě 21. prosince a pak i na Štědrý den, což bylo tři dny poté, co se měla zahrada, na které se všichni nacházeli, ocitnout pod vodní hladinou.

A pro příslušníky skupinky Dorothy Martinové to začínalo představovat jistý problém. Minimálně pro ty členy skupiny, kteří jí oddaně věřili – patřilo do ní totiž i nezanedbatelné množství psychologů, kteří si tajně a s notnou dávkou škodolibosti o všem dělali poznámky. Vírou některých „hledačů“ tento sled nenaplněných proroctví poněkud otřásl a začali se zajímat, co se mohlo pokazit. Někteří dokonce vyjádřili pochyby o platnosti původního vzkazu, že se blíží létající talíře – Martinová ho totiž dostala telefonem od někoho, kdo se údajně jmenoval „kapitán Video“.

Pro jiné členy skupiny to však nebyl důvod k tomu, aby ztratili víru, naopak ještě zesílila, aspoň na nějaký čas. S nenaplněným proroctvím se vyrovnávali tak, že se ještě pevněji přimkli k Martinové a ke komunitě, kterou našli mezi dalšími „hledači“.

Což je další věc, která spojuje Martinovou s Matthysem – a bezpočtem dalších, kteří předvídali konec našich dní.

Původní neplatné proroctví Melchiora Hoffmana neodradilo Matthyse od vlastních předpovědí, jeho tragický osud a nedostavení se konce světa na Boží hod velikonoční pak nápodobně nevyvolaly ukončení apokalyptické nadvlády nad Münsterem. Janovi následovníci byli naopak ještě přesvědčenější a dokázali město udržet ještě rok, než ho znovu dobylo zpět biskupovo vojsko (a jak uvidíte později, Matthysovy souvěrce čekal dokonce ještě pochmurnější konec). Ale celou tu dobu všichni skálopevně věřili, že tentokrát už konec světa doopravdy nastane.

Ukazuje se, že víra v apokalypsu je běžný jev, a k tomu je ještě i neuvěřitelně houževnatá.

Když se nad tím zamyslíte, apokalyptismus se do historie různých myšlenkových směrů zapsal nesmazatelným písmem – přetrvává tisíciletí, neustále se přizpůsobuje, aby vyhovoval dané době a místním okolnostem. Prokázalo se, že ho lze velmi snadno exportovat, a bez problémů překračuje geografické i kulturní hranice. Na řadu desetiletí se vytratí z obecného povědomí, ale pak se znovu vrátí silnější než kdy dřív. V dnešní době je stejně populární jako kdysi. A to všechno dokázal i přesto, že v době psaní této knihy byl, pokud jde o přesnost předpovědí, stoprocentně neúspěšný.

Což se zdá lehce matoucí.

Jako podívejte, existuje spousta myšlenek – světských i duchovních –, které i přes svou pochybnou pověst nadále zůstávají neuvěřitelně populární. (Myslím, že řadu z nich dokážete vyjmenovat sami, podle svého ideologického zaměření.) A dokonce i u těchto myšlenek obyčejně existuje aspoň nějaká drobnost, kterou jejich následovníci mohou použít, aby svou víru potvrdili: nějaký zanedbatelný detail, povrchně přesvědčivá analýza, hmatatelná výhoda, která hraje do karet těm, kteří této myšlence věří nebo ji propagují. Tyto myšlenky jsou možná nesprávné, ale dokážete pochopit, proč lidé stojí o to, aby platil opak.

Ovšem dlouhověkost a popularita apokalypsy se může na první pohled zdát mnohem obtížněji vysvětlitelná. Protože se doslova nikdy nenaplnila. Popravdě řečeno by kniha, kterou právě čtete, neměla vůbec vzniknout. Jestliže tvrzení, že náš svět každou chvíli skončí, s námi existuje už po tisíce let, očividně se kdysi dávno něco zásadně pokazilo.

Tak proč se vidina apokalypsy lidí tak neodbytně drží? Existuje řada možných vysvětlení – historická, psychologická, teologická –, ale kromě nich máme také jednu poměrně jednoznačnou příčinu, a to politickou výhodnost.

Po většinu historie totiž z konce světa neuvěřitelně těžili lidé, kteří chtěli dosáhnout mnohem přízemnějších cílů.

Když v roce 1492 Kolumbus vyplul podle původního plánu do Asie, aby nakonec přistál v Americe, poháněla ho řada motivů. Jistě to byla jeho ambicióznost. Pak také chamtivost. Zvědavost… nooo, možná?

Ale mezi tyto popudy patřil jeden obyčejnější, o to však přesvědčivější – ten stejný, který poháněl i Jana Matthyse a Dorothy Martinovou a zástupy dalších po celou historii.

Kryštof Kolumbus věřil tomu, že konec světa už je za dveřmi.

Nebo se minimálně přibližuje. Kolumbus si nemyslel, že se bude týkat přímo jeho samotného. Nicméně byl pevně přesvědčený, že v nedaleké budoucnosti bude náš svět smeten z povrchu zemského a nahrazen novým nebeským královstvím. A že už se začalo odpočítávat. A že v převratných událostech, které se měly začít odehrávat, má mít velmi významnou roli.

Nejednalo se o žádný abstraktní pojem. Kolumbus se domníval, že k apokalypse dojde ve velmi konkrétní čas – přibližně v polovině února 1656. Právě v této době mělo podle výkladů Bible, kterým věřil, nastat sedm tisíc let od stvoření světa. Kdy se všechno mělo definitivně zhroutit.

Konec světa za sto padesát let možná nepůsobí tak hrozivě jako „zítra“ nebo „letos v prosinci“, ale i tak měl na Kolumba hluboký vliv a podněcoval ho v tom, aby se snažil obsadit alespoň část Nového světa. Dokonce dal dohromady celou Knihu proroctví, což byla jakási sbírka všech apokalyptických textů, které ho ovlivnily natolik, že si jimi ospravedlňoval své cesty.

Normálně by nás nenapadlo, že Kryštofa Kolumba poháněl apokalyptický zápal. I když ho řadíme mezi nejvýznamnější postavy západní historie, tato stránka se z jeho příběhu téměř úplně vytratila. Ať už ho považujete za hrdinského objevitele, který si zaslouží, abychom si ho neustále připomínali, nebo za genocidního otrokáře, který má na rukou krev národů, rozhodně součástí jeho příběhu není, že byl stejný zastáncem apokalypsy jako Jan Matthys nebo Dorothy Martinová.

Ale přesto je tato znalost nezbytná, abychom pochopili to, co dělal, a jak zásadně se tím proměnily světové dějiny – a to nejen díky Kolumbovým výpravám, ale také díky podobnému přesvědčení o konci našeho času, které s ním sdílela řada těch, kteří oba americké světadíly kolonizovali.

Napovídá nám to několik zajímavých věcí. Zaprvé že víra v apokalypsu se z historických příběhů, jež si vyprávíme, často vynechává.

Všeobecně se má za to, že víra v soudný den se objevuje jen velmi zřídka – bývá vyhrazena obskurním sektám a podivínům chrlícím nesrozumitelné litanie. Ve skutečnosti ale apokalypsa je a vždy byla součástí hlavního myšlenkového proudu.

Zadruhé se tím prokazuje, že to není jen nějaká pasivní víra držící se v pozadí. Naopak měla aktivní podíl na dobývání světa a kolonialismu, v politických zápasech o moc a v rozsáhlých společenských hnutích. Ať už političtí hráči blížící se konec našich dní považovali za nepopiratelný fakt, nebo pouze za příhodnou záminku, řadu století jim sloužil k ospravedlnění zásadních rozhodnutí, která pomáhala utvářet současný svět.

Stručně řečeno je apokalypsa velmi mocná motivátorka.

A třetí odpověď získáme, když si položíme otázku: Proč víra v apokalypsu Kolumba přiměla, aby vyplul do Indie?

Protože se domníval, že je jeho povinností pomoct s jejím vyvoláním.

To je jedna z klíčových informací, které si o konci světa musíme uvědomit: pro řadu lidí z celé historie, kteří v něj velmi pevně věřili, to nebyla děsivá událost, které by se měli obávat, ale konečný triumf, po kterém bychom měli toužit a na kterém bychom měli pracovat. Na konci našich dní dobro konečně zvítězí nad zlem, všechna trápení materiálního světa zmizí a pravověrní budou odměněni rájem nového světa.

Podle Kolumba se Kristus nemohl vrátit, aby založil své požehnané nové království, dokud se nesplní určité předpovězené podmínky – mimo jiné to, že k jeho uctívání budou konvertováni všichni obyvatelé země a že se do rukou křesťanů navrátí chrám Božího hrobu v Jeruzalémě. Takže měl za cíl celý svět obrátit na víru a pak ho vyplenit, aby mohl snáze financovat dobytí Svaté země.

Běžně se domníváme, že apokalyptické nastavení mysli je plné strachu, paniky a zoufalství, ale ve skutečnosti v mnoha obdobích lidem spíše dodávalo naději. (I když ta naděje občas spočívala v tom, že svou pravdu obhájí jedině zarputilým potíráním nepřátel.)

A přehlédnout bychom neměli ani další věc: Kolumbus se spletl. Kolumbovy předpovědi, podobně jako u Jana Matthyse a Dorothy Martinové, ani trochu nevyšly. Když se v současnosti díváme na svět, dobře víme, že veškeré jeho obyvatelstvo se doposud na víru obrátit nepodařilo, o práva na chrám Božího hrobu se nadále svádějí spory a druhý příchod Krista o sobě zatím nedává vědět. Takže svět navzdory přesvědčení Kryštofa Kolumba pořád ještě neskončil.

Možná s výjimkou původních obyvatel Ameriky. Pro ně to tak v jistém smyslu dopadlo.

Nauka zabývající se koncem světa se nazývá eschatologie. Ale nevěnuje se jen konci světa, ale také konci všech věcí. Zahrnuje v sobě víru v kataklyzmata ničící celý svět, ale zabývá se také strukturálními aspekty (konec současného uspořádání) a těmi osobními (co se s námi stane po smrti).

To není náhoda. Během vývoje byly tyto představy spolu úzce propojené – myšlenky o nesmrtelnosti duše doplňovaly představy o soudném dni, apokalyptická hnutí se už tisíce let přiživují na světských starostech o uspořádání společnosti. A úzkosti a naděje podněcující víru v apokalypsu se drží i v popředí zbylých dvou témat – je pro nás těžké přemýšlet o smrti a obáváme se nebo naopak doufáme, že nás svět, který známe, nepřežije. Duchovní, politická a osobní stránka splývají, naše posedlost velkou apokalypsou je poháněná naší hrůzou ze všech těch menších.

To by mohlo naznačovat, že posedlost myšlenkami na konec světa je lidem vrozená. Když probíráme tak dlouhověké a vytrvalé myšlenky, jako je tato, svádí nás to naznačovat, že jsou naší přirozenou součástí – že myšlenky na konec světa máme jaksi obtištěné v mozku.

Ještě pravděpodobnější se vám to začne zdát, když si začnete všímat společných prvků, které se objevují v apokalyptických příbězích v různých dobách a kulturách. Je snadné dospět k závěru, že cosi hluboko v nás touží přesně po tomto typu příběhu: že vyprávění o soudném dni rozzáří jisté konkrétní uspořádání neuronů; že máme v duši díru ve tvaru apokalypsy, kterou zkrátka nutně musíme něčím zaplnit.

Nic takového však platit nemůže, protože příběhy o apokalypse jsou sice běžné, ale rozhodně ne univerzální. Řada kultur po celém světě si tisíce let spokojeně existovala, aniž by se trápila otázkami, jestli a kdy by všechno mohlo nečekaně skončit. Apokalypsa se nevyskytuje v řecké ani římské mytologii, v tradiční africké spiritualitě je velmi vzácná a v podstatě ji nenajdeme ani v japonském šintoismu. I když jste před zhruba deseti lety možná slýchali pravý opak, starověcí Mayové nebyli přesvědčení, že svět má skončit v roce 2012.

Apokalyptické příběhy sice možná velmi účinně dráždí mozková centra pro euforii a hrůzu, ale nikam se nevtiskují.

Historie nám však dokazuje to, že myšlenka apokalypsy se neuvěřitelně dobře šíří. Sice se nám plně zformovaná nevynoří z podvědomí a v historii lidstva se neobjevuje stále, ale od té doby, co jsme si vyprávěli první příběhy o apokalypse – přibližně před třemi tisíci lety –, se ukázalo, že dokážou přeskakovat z kultury do kultury, která si je přizpůsobí a zařadí do kontextu, aby odpovídaly okolnostem. A tak dokážou rychle zakořenit i na místech, kde příběhy o soudném dni nemají dlouhou tradici.

Jinak řečeno: Kolumbus s sebou apokalypsu přivezl na několik různých způsobů. Svět může skončit řadou variant.

Pro Chung Siou-čchüana poprvé nastal konec světa ve třicátých letech 19. století, když nesložil zkoušku.

Ta zkouška byla velmi důležitá, velmi si na ní zakládal a od jejího složení si sliboval lepší zítřky. To selhání pro něj představovalo strašlivou ránu. Při dalším pokusu opět neuspěl. A když se mu to nepodařilo ani potřetí, zhroutil se mu svět.

Když se snažil vzpamatovat, zkoušel nějak porozumět zneklidňujícím snům plným podivných obrazů, které vůbec nechápal. Své odpovědi nalezl v neobvyklých textech, které v jeho rodné provincii Kuang-tung rozdávali zahraniční cestovatelé – lidé, kteří sem původně přišli za obchodem, ale zůstali tu, aby šířili slovo jejich boha.

Výsledkem byla omamná směs mesiášských a apokalyptických myšlenek, kterou Chung sestavil ze směsi západního křesťanství, čínského lidového náboženství a eschatologických proudů v taoismu a buddhismu. A Chung sám se ocitl přímo ve středu tohoto nového náboženského systému – přestal být opakovaně neúspěšným účastníkem zkoušek, ale stal se synem Božím, který přišel na zemi, aby založil nové nebeské království a následně mu vládl.

Chung začal hlásat svou pravdu. Zpočátku přilákal jen několik následovníků. Pak se jejich počet postupně zvětšoval. Úřady se začaly obávat, že by mohl ohrožovat jejich moc, ale přicházeli další a další příznivci. A postupně už jich nebyl hlouček, ale celá armáda.

O dvacet let později to stálo život něco kolem třiceti milionů lidí. Chungovy vize o světě převráceném vzhůru nohama – a odpor, který vyvolaly ve stávajícím společenském řádu –, způsobily jednu z nejkrvavějších válek v historii lidstva.

To je možná šokující, ale nemělo by nás to překvapovat. Chungovo povstání je možná jeden z nejextrémnějších příkladů, ale apokalypsa odedávna byla významným palivem pro povstání, revoluce a vzpoury.

Chungova vidina nového duchovního království, podobně jako předtím u Jana Matthyse, ohrožovala stávající společenský řád, takže bylo nevyhnutelné, že jednou musí dojít k jejich násilnému střetu. Mocní po celou historii apokalypsu využívali k prosazování svých zájmů, ale zároveň se stávala hlubokým zdrojem naděje pro bezmocné, zklamané a odstrčené. Když si totiž dokážete představit konec světa, můžete si snadno vymyslet i úplně nový svět.

A proto se nás soudný den tak pevně drží. Protože když mluvíme o konci světa, vlastně tím myslíme konec našeho světa.

Takže naše posedlost apokalypsou se týká změny – buď se jí obáváme, nebo po ní naopak toužíme. Ti, kdo zoufale předpovídají neodvratnou zkázu, jednoduše reagují na společenské změny, které neschvalují. A ti, kteří konec dní nadšeně očekávají, ve skutečnosti touží po svržení řádu, který jim připadá nesnesitelný.

A toto je klíčová myšlenka, která je přítomná v každém příběhu v této knize a která je součástí celé historie konců světa.

Najdeme ji v brazilské džungli, v komunitě bývalých otroků, kde se umírající člověk drží posledních střípků naděje ve svět, který se snažil vybudovat, i když se všude kolem shromažďují vládní síly.

Vyskytuje se i na území Xhosů, kde pubertální dívka začala mít vize o tom, že brzy začnou lidé vstávat z mrtvých a dojde k napravení nespravedlnosti, ale nejdřív musí lidé strašlivým způsobem očistit svou zemi.

Vidíme ji i v Montaně u rodiny proroků, kteří tlačí svůj vozík podzemní chodbou do speciálně vybudovaného krytu, protože se domnívají, že právě tu noc spadnou ony dávno předvídané bomby.

Nachází se i na shromáždění poblíž Galilejského moře, kde muž svým následovníkům líčí, že někteří z nich neochutnají smrt.

Nechybí ani v Tchien-ťingu, když se Chung Siou-čchüan rozhlíží po zkáze, kterou napáchal; přítomná je i na palubě Santa Marii, když se Kolumbus podívá na horizont, což předznamená blížící se ničení. Objevuje se i na zahrádce domku na předměstí Chicaga, když se tam „hledači“ choulí v prosincovém chladu a čekají na své mimozemské zachránce; zaznamenali bychom ji před branami Münsteru, když Jan Matthys naposledy může nahlédnout do světa, který už nikdy neuvidí.

Vidíme ji ve zprávách, feedech sociálních sítí, v naší kultuře i našich myslích. Myšlenka soudného dne pronikla do široka i daleka. Vyvolala útlak i povstání, dodávala naději a přinášela hrůzu. Nikdy, ani jedinkrát se nestrefila, ale přesto se jí opakovaně podařilo měnit náš svět. A v této knize popisujeme jak a proč.

Je to pokus tento konec pochopit.

2.
Apokalyptický pop

Snad nikdo jiný v historii nezabil tolik lidí jako Roland Emmerich.

Teď je z etických i právních důvodů nutné upřesnit, že tento režisér narozený v Německu ve skutečnosti vůbec nikoho nezavraždil. Počet zabitých, které má pan Emmerich na svědomí, se týká pouze fiktivního světa; ve skutečném světě rozhodně nemá vražedné sklony a už vůbec by na nikoho nechtěl podávat žalobu.

Ale i tak je těch mrtvých opravdu úctyhodný počet.

Emmerich býval označován jako „mistr katastrof“ a jeho apokalyptické filmy zaznamenávaly velký kasovní úspěch v devadesátých a nultých letech (v poslední době už to není žádná sláva). Jeho filmy kromě vlastního úspěchu také rozpoutaly soutěžení o co možná největší zkázu v historii kinematografie, které zřejmě neztrácí na intenzitě ani v době psaní této knihy.

V roli dirigenta kataklyzmat dovedl naši planetu na pokraj zničení hned v pěti filmech: ve Dni nezávislosti z roku 1996 (mimozemská invaze), ve Dni poté z roku 2004 (klimatická katastrofa), ve filmu 2012 z roku 2009 (totální destrukce na motivy mayského kalendáře), ve Dni nezávislosti: Novém útoku z roku 2016 (už zase jsou tady!) a v Pádu Měsíce z roku 2022 (spadne… Měsíc). A to jsme vynechali Godzillu z roku 1998, protože dojde jen ke zničení města New York, což navzdory přesvědčení některých jeho obyvatel není celý svět.

Chceme-li odhadnout, kolik lidí přibližně Emmerich ve filmech povraždil, ukáže se, že to není nic lehkého – upřímně řečeno jsem tím promarnil několik pracovních dní.

Oficiální údaje jsou k dispozici jen pro Den nezávislosti, a to díky tomu, že se uvádějí v závěrečných titulcích. Jedná se o přibližně tři miliardy mrtvých – většinou na následky nemocí a hladomorů vyvolaných mimozemskou invazí, jen málo z nich mělo tu smůlu, že stáli poblíž významných míst, když došlo k jejich vzplanutí. A pokračování je ještě ničivější (velká část Asie tam totiž zřejmě… spadne na Londýn?), tudíž zemře ještě dalších pár miliard z těch, kteří přežili první kolo.

Lepší zprávou je, že klimatické katastrofy objevující se ve Dni poté zřejmě zasahují převážně Spojené státy, protože v jedné krátké scéně američtí uprchlíci utíkají do Mexika. Navíc je tam i scéna, ve které Jake Gyllenhaal dokáže utéct studené frontě, která ho pronásleduje chodbou, a zbaví se jí tak, že jí prostě přibouchne dveře před nosem. Jinými slovy by se to… dalo přežít. Můžeme si tedy dovolit odhadovat, že počet mrtvých v tomto filmu bude na Emmerichovy poměry celkem nízký, tak třeba desítky milionů? Zároveň bychom se ale asi nepletli, kdybychom předpokládali, že v následujících letech na tom světové zemědělství nebude úplně nejlépe.

Zkáza ve filmu 2012 se naopak zdá v podstatě totální: ve filmu se naznačuje, že přežila jen malá část Afriky a archa plná příslušníků elity a statečných hlavních postav. Dalo by se tedy oprávněně předpokládat, že to odneslo zhruba sedm miliard lidí.

Čímž se dostáváme k Pádu Měsíce. Podobně jako většina diváků ani já tak úplně nepochopil, o co v tomto filmu šlo, ale upřímně řečeno to vypadalo dost zle! Gravitace Měsíce totiž začala zvedat oceány a světadíly do vzduchu, pak odsála vzduch do vesmíru, a nic z toho s největší pravděpodobností nebude ideální stav. (Teď pozor, spoiler, ukáže se, že Měsíc je ve skutečnosti mimozemská loď.) Tak radši budeme hrát na jistotu a odhadneme to na 3,5 miliardy, co vy na to? Super.

Takže celkový počet lidí zemřelých v Emmerichových filmech bude dosahovat zhruba výše 15 miliard – jinými slovy více než dvojnásobek současné světové populace. K vyjádření jeho hněvu nemůže stačit jen nějaká prachobyčejná apokalypsa.

Ačkoli je Emmerich až neobvykle odhodlaný páchat na naší planetě neskutečnou paseku, ani tak nemá na svědomí ten největší počet mrtvých ve filmové historii. Toto prvenství náleží buď bratrům Russoovým (když jim započítáte, že ve filmu Avengers: Infinity War odstranili polovinu obyvatel vesmíru, a zapomenete na to, že v dalším díle je zase všechny oživili), nebo J. J. Abramsovi (který nadšeně přejal metodu George Lucase neváhajícího kvůli dramatickému efektu ničit celé planety a použil ji ve filmech Star Trek i Star Wars: Síla se probouzí – což mohlo způsobit smrt stovek miliard neznámých obětí).

Ovšem toto lehkomyslné zničení vzdálených fiktivních světů není úplně to samé. Koneckonců to nejsou naše světy, takže tolik nepůsobí na naše city. Zároveň je to v dokonalém souladu s nevzrušeným hromadným zabíjením v současných trhácích, které nás naučily, že nemáme přemýšlet o tom, jestli v těch hroutících se budovách náhodou nejsou lidé nebo že ta sražená auta někdo musel řídit.

A to tak trochu je to, o co nám jde – podobné orgie destrukce nám do našeho prostředí prosyceného zkázou dokonale zapadají. Konec našeho času se zábavním průmyslem šíří jako zombie nákaza prázdninovým táborem. Pokud máte aspoň částečný kontakt s popkulturou, pak jste v posledních desítkách let spatřili víc apokalyps, částečných apokalyps a postapokalyptických výjevů, než si jakákoli planeta zaslouží. Máte-li si z toho odnést nějaký vzkaz, pak ten, že konec – abychom citovali slova nasprejovaná na zdi kostela ve filmu 28 dní poté – „je kurevsky blízko“.

Viděli jsme, jak se svět ocitl na pokraji zničení kvůli nákaze rostlin (Interstellar), kvůli špatně zvolenému řešení klimatické změny (Ledová archa), kvůli houbám (Melanie: Dar života a smrti), neplodnosti (Potomci lidí), odpadu (VALL-I), tomu, že se náhle přestane otáčet zemské jádro (Jádro), drakům (Království ohně), a dokonce i Satanovi (Konec světa), což podle mého je příjemný návrat k tradicím.

Bezpočtukrát nás potrápili mimozemšťani (Den nezávislosti, Matrix, Světová invaze, Nevědomí, Tiché místo), v soutěži o „nejpopulárnější apokalyptickou hrozbu“ se mohou rovnat snad jenom objevení zombies – kteří přicházeli v rychlých verzích (Úsvit mrtvých, Světová válka Z, Vlak do Pusanu), pomalých verzích (Živí mrtví, Soumrak mrtvých, Země zombií) – a pak té zombíků, co nejsou tak úplně zombíci (28 dní poté, Já, legenda). Dalšími evergreeny samozřejmě jsou také asteroidy, komety a další podoby vesmírných objektů.

Máte-li rádi počítačové hry, můžete obdobu zombie nakažených parazitickou houbou střílet v postapokalyptických troskách prostředí hry The Last of Us, likvidovat ozářené mutanty v postapokalyptické pustině hry Fallout – a když se vám unaví prsty, můžete odložit ovladač a dívat se na oceňované seriálové adaptace obou těchto her. Potrpíte-li si na kvalitní literaturu, pak si můžete přečíst neuvěřitelně temné postapokalyptické příběhy (Cesta) nebo postapokalyptické příběhy přinášející náznak naděje (Stanice 11). A až už se vám nebude chtít obracet stránky, rovněž si můžete pustit slavné adaptace.

Apokalyptické události byly tématem snad všech typů uměleckých děl, od těch nejklasičtějších kasovních trháků (dva díly Avengers – Infinity Wars a Endgame) po malá nezávislá dramata (2000 očima… : Poslední noc), podivné umělecké experimenty (Melancholie), přímočaré komedie (Apokalypsa v Hollywoodu) i poněkud humpoláckou satiru (K zemi hleď!). Díky nim jsme získali jedny z nejvýznamnějších děl posledních desetiletí (Potomci lidí, Mad Max: Zuřivá cesta) a – řekněme si to otevřeně – i jedno z nejhorších (tím myslím Geostorm: Globální nebezpečí).

I když existuje takový výběr různorodých druhů apokalypsy, občas vznikala velmi obdobná díla. Koncem devadesátých let jste měli na výběr – buď jste se mohli dívat, jak Kevin Costner mužně přežívá v zaplavené postapokalyptické krajině (Vodní svět), nebo naopak v úplně vyprahlé postapokalyptické krajině (Posel budoucnosti). V létě roku 1998 jste mohli jít na Armageddon a dívat se, jak východní pobřeží USA ničí meteority, ale pak se svět před asteroidem naštěstí podaří zachránit díky tomu, že se jeden z astronautů obětuje a nechá na planetce vybuchnout atomovou bombu. Ale když jste si koupili vstupenku na Drtivý dopad, mohli jste se dívat, jak východní pobřeží USA ničí úlomky komety a pak svět před větší kometou zachrání několik astronautů s atomovými bombami, kteří se také musí obětovat.

A všechno tohle zvyšuje pravděpodobnost, že celé té apokalypsy začneme mít plné zuby. Když totiž člověk konec světa na plátně vidí tolikrát, už to začíná být dost okoukané. Když do kin vstoupil Emmerichův Pád Měsíce, jedna hollywoodská analytická firma uváděla, že režisérovo dílo publikum nezaujalo a diváci ho obviňovali z toho, že „zemi přímo nenávidí“.

Po celou historii vzbuzovaly popisy apokalypsy v lidech strach, úžas a naději. Co asi tak vypovídá o dnešní době fakt, že naší nejčastější reakcí může být nuda?

Naše doba rozhodně není ta první, kdy se kultura zaměřila na konec světa. Jak už v roce 1965 napsala Susan Sontagová: „Katastrofa je jedním z nejstarších uměleckých témat.“

Tento citát pochází z jejího eseje „The Imagination of Disaster“ (Imaginace katastrofy), ve kterém analyzovala hlubší význam – nebo jeho nedostatek – filmů, kde všechno lítá do povětří. A tenkrát měla spoustu materiálu ke zkoumání. Nové úzkosti vyvolané jadernými zbraněmi v předchozích patnácti letech inspirovaly záplavu vědecko-fantastických filmů (velmi různorodé kvality), ve kterých se objevovalo bezúčelné ničení a neodvratné katastrofy celoplanetárního rozsahu. Ve své analýze zjistila, že všechny obsahují podobné ingredience (např. „rychlý sestřih zpravodajských pořadů v různých jazycích“, „nepostradatelná scéna, ve které velký dav běží po dálnici nebo přes široký most“), což nám i dnes připadá nápadně povědomé.

Ale kultura se samozřejmě zaměřovala na apokalyptické otázky už mnohem dříve než ve 20. století – první umělecká ztvárnění apokalypsy jsou stará už téměř tisíc let. Vlastně skoro určitě budou ještě mnohem starší – jenže tak dlouho přežívá jenom velmi malé množství artefaktů, takže musíme použít odborný odhad. (Navíc se nám dochovaly hlavně kamenné předměty nebo předměty z majetku králů, které nemusí tak úplně mít vypovídací hodnotu.)

Ale většinu času nebylo cílem této kulturní posedlosti apokalypsou, aby si lidé řekli: „Ty jo, koukej na ty výbuchy – to je super.“ Spíš se snažila dosáhnout, abychom se „chvěli před děsivou mocí Boha“. Když vejdete do anglického středověkého kostela – přesněji řečeno když budete vycházet z anglického středověkého kostela –, je velmi pravděpodobné, že něco takového uvidíte na vlastní oči. Většina z nich totiž má na zdech u východu obrovské, velmi podrobné a neuvěřitelně působivé popisy posledního soudu. Svět se rozpadá, Kristus sedí v soudcovském křesle, ty ctnostné posílá do ráje a hříšníky podrobuje nejrůznějšímu, velmi detailně vyobrazenému mučení. Všechno to má velmi jednoznačný účel: nahnat vám při odchodu z kostela strach, protože se vám tím připomene, jaký osud čeká ty, kteří za dveřmi kostela okamžitě zapomenou na kázání.

Před vynálezem tisku, rozhlasu a streamovacích platforem se totiž vylepení něčeho u východu z kostela asi nejvíce podobalo hromadným sdělovacím prostředkům. Když jste chtěli co největšímu množství lidí předat nějakou zprávu, tak kromě „chytlavé lidové písničky“ a „přesvědčivého drbu“ byl asi nejúčinnější metodou právě obrovský obraz na zdi kostela.

Nejslavnější vyobrazení konce světa je zároveň jedno z nejméně obvyklých: Michelangelův obrovský a naprosto úžasný Poslední soud v Sixtinské kapli. Ten však není umístěný u východu, ale na čelní oltářní stěně. Na rozdíl od nadpozemské krásy jeho výzdoby na klenbě má vyobrazení konce světa vzbudit hrůzu v srdcích všech těch, kteří na něj musí celou mši zírat. A zároveň také bylo znamením politické proměny: na rozdíl od poklidných výjevů na klenbě, které byly zhotoveny o desítky let dřív, kdy si církev byla jistá svým postavením, si tyto apokalyptické fresky objednala v době rozkvětu protestantských myšlenek, kdy si Řím uvědomil, že ho čeká zápas o náboženskou nadvládu. A jak se to rozhodli řešit? Tím, že si přestanou hrát na slušňáka.

Tento pocit ale byl vzájemný: během reformace, kdy se Jindřich XVIII. pustil do boje proti katolictví a všem jeho úkladům, byla spousta anglických obrazů s koncem světa zničená nebo přemalovaná.

Ovšem apokalypsa nebyla jen vzkaz, kterým se tlačilo na veřejnost – mohla být i luxusním zbožím. Pro lidi, kteří si je mohli dovolit (a že jich skutečně nebylo mnoho), byly iluminované rukopisy nezbytným symbolem společenského postavení a jedním z oblíbených témat byl i konec světa. Nic neprokazovalo vaši příslušnost k elitě tak dobře jako váš osobní popis armagedonu. Augšpurská Kniha zázraků ze 16. století je asi nejšpičkovější ukázkou této formy, je to opulentní sbírka popisů katastrof a bizarních událostí, která končí sledem barevných vyobrazení nadcházejícího konce světa (více v 9. kapitole).

V době vzniku Knihy zázraků se už začínala měnit povaha kultury – jedinečná umělecká díla brzy měla nahradit hromadná produkce. Ovšem prudký rozvoj knihtisku nám také přinesl jedny z nejoblíbenějších a stále aktuálních apokalyptických obrazů: Apokalypsu Albrechta Dürera, dřevorytovou senzaci z roku 1498. Dürerova Apokalypsa se šířila po Evropě rozvrácené konflikty, znejistělé prudkými společenskými změnami a rozechvělé v očekávání nastávajícího soudného dne, a představovala halucinační obraznost ze Zjevení Janova s do té doby nevídaným realismem. Vryla do všeobecného kulturního povědomí čtyři jezdce apokalypsy jako určující symbol blížícího se konce.

Vidina konce světa však neovlivnila jen výtvarnou stránku tohoto díla. Když se mezi veřejnost více rozšířil i text, lidé ho rychle začali používat pro popis všech apokalyptických záležitostí – což si často získalo obrovskou popularitu. Asi nejprodávanější knihou Nové Anglie se po většinu 17. století stala nesmírně dlouhá báseň Michaela Wiggleswortha The Day of Doom (Den zkázy) – a to přesto, že to je přeumělkovaná ponurá rýmovačka.

Samotný Wigglesworth byl uzavřený puritánský duchovní, kterého trápily homoerotické touhy a vlhké sny. Jeden vědec ho popisoval jako „zachmuřeného, nudného a sobeckého šťourala“. A báseň je vyjádřením jeho pohledu na svět: stručná a napínavá část s úchvatným dějem („Z hor se kouří, kopce se třesou, země se trhá na kusy“) rychle přechází do nekonečné litanie soudu, ve které Wigglesworth vysvětluje, proč se všechno v peklo obrací. Tento osud není určený jen pro „čarodějnice, zaklínače a hospodské povaleče“ a jim podobné – báseň řadu slok věnuje také tomu, proč peklu musí propadnout i nebohá stvoření, která zemřela v raném dětství, aniž by vůbec dostala příležitost nějak zhřešit.

Ovšem ne každý náboženský text, který se věnoval apokalypse, byl takhle zarputilý a kategorický. Jeden z prvních románů napsaných v arabském světě ještě před vynálezem knihtisku nabízí mnohem nejednoznačnější zkoumání všech pochmurných záležitostí.

Dílo sepsal neuvěřitelný polyhistor Ibn al-Nafís přibližně v roce 1270, Theologus Autodidactus (Teolog samouk) je příběh dítěte, které se zázračně zrodí na opuštěném ostrově a svět si musí osvojit od úplných základů. Částečně se jedná o náboženskou exegezi a částečně o příběh dospívání, ale hlavně je to pro al-Nafíse příležitost, jak sepsat všechny své myšlenky o životě, vesmíru a všem ostatním. (Ibn al-Nafís byl průkopníkem lékařství – jako první přesně popsal krevní oběh mezi srdcem a plicemi –, a proto v knize najdeme i několik sáhodlouhých odboček o anatomii.)

Část, která zajímá nás, pochopitelně přichází až na závěr: je to podrobný popis toho, co přesně se odehraje během poslední dnů. Tahle část je upřímně řečeno totální banger – protože al-Nafís se zkrátka a dobře rozhodl, že nabídne přijatelné, logické vysvětlení toho, proč by se všechny ty věci uvedené v proroctvích o konci světa měly naplnit. V této fázi román přestane být teologickým bildungsromanem a přemění se v podstatě v jednu z prvních sci-fi.

Logicky podložená apokalypsa podle al-Nafíse přijde spolu s… klimatickou změnou. Na základě svých (nepopírá, že nedokonalých) znalostí astronomie předvídá, že změny související s putováním slunce po obloze postupně úplně ustanou – po celé planetě se přestane měnit délka dne i ročních období. Následkem toho podle něj začnou být oblasti „dále od rovníku velmi chladné a oblasti v blízkosti rovníku velmi horké; kvůli tomu přestane být teplota vhodná pro život lidí“.

A bude to mít obrovské následky: „vznikne mnoho požárů“, „voda začne být velmi vzácná“, „vytvoří se velké množství kouře, který způsobí nezdravé větry… následkem čehož půda přijde o mnoho zemských i vodních prvků“. Lidstvo bude trpět: „jejich srdce zeslábnou a lidé často budou náhle umírat“, „ovoce a obilí začne být velmi vzácné… z toho důvodu se bude hodně krást“ a „všude se vyskytnou zločiny a potíže“. Když horké a chladné počasí přestane být snesitelné, „tak se obyvatelé těchto dvou podnebí budou muset přestěhovat… i se svými králi, armádami a koňmi“. Proto dojde k válkám a následně i k naprosté zkáze.

Budoucnost předpovídaná al-Nafísem se nápadně podobá našemu oteplujícímu se světu – obdoby jeho předpovědí najdeme v současných varováních ochránců přírody. Uznáváme, že úplně ve všem se nestrefil: předvídal totiž, že to způsobí i velké rozšíření lesbické lásky. „Z důvodu mnoha válek bude pobito mnoho mužů, proto budou mít ženy většinu. Stanou se chlípnými a vilnými, a protože nebude dost mužů, kteří by je mohli uspokojit, objeví se častá ženská homosexualita.“ Přesně jak se psalo v proroctví.

Al-Nafísovo dílo je pozoruhodné tím, že převzal náboženskou myšlenku apokalypsy a přezkoumal ji vědeckýma očima. Tím předběhl svou dobu, protože objevil asi nejvýznamnější průnik mezi apokalypsou a kulturou – vzestup světské apokalypsy.

Po celé 19. století spojené síly vědy a umění spolupracovaly na úplně nové myšlence: apokalypse bez zásahu božské moci. Když astronomové, geologové a lékaři dospívali k novým převratným objevům, začínala se objevovat možnost celosvětového kataklyzmatu, které vůbec neodpovídá církevním předpovědím. A průkopníci kultury ve stejné době zápolili s naprosto totožnou myšlenkou.

Chcete-li světskou apokalypsu nějak zařadit v čase, do světa kultury vstoupila přibližně ve stejném, téměř apokalyptickém roce, ve kterém se zrodil současný horor. Což dává smysl, protože obojí měli na svědomí stejní lidé: lord Byron, manželé Shelleyovi a jejich přátelé, kteří utíkali před přízračnou sopečnou zimou v „roce bez léta“ do vily Diodati a vzájemně si vyprávěli strašidelné příběhy. Takže stejný nekonečný večírek, který nám přinesl Frankensteinova netvora a moderního upíra, nám dodal i úplně novou apokalypsu.

Byronova báseň „Temnota“, kterou napsal ten samý rok, představuje apokalypsu, která sice naráží na Písmo svaté, ale zároveň se od něj drží dál a je ovlivněna vědou: ten rok totiž vyvolal senzaci jeden italský vědec tvrzením, že slunce bude pohlceno slunečními skvrnami a 16. července téhož roku úplně zanikne. (Což se nestalo.)

Mary Shelleyová, která se proslavila Frankensteinem, se také ponoří do apokalyptické studnice a o deset let později, v roce 1826, vydá knihu Poslední člověk, v níž se píše o jediném člověku, který přežil pandemii. Kritici knihu odsoudili, ale dnes ji považujeme za průkopnické dílo.

Po celé 19. století se vědecké objevy a fantazie umělců vzájemně obohacovaly a rozvíjely představy o světské apokalypse. A nešlo jen o to, že by se navzájem inspirovali, vědci se dokonce občas obraceli na beletrii, aby i tam rozvíjeli své nápady. Slavný francouzský astronom Camille Flammarion se s myšlenkami o tom, jak by svět mohl skončit, rozhodl vypořádat ve svém románu z roku 1893 Le Fin du Monde (Konec světa), ve kterém skupina vědců ve vzdálené budoucnosti probírá, zda prolétávající kometa náhodou nezničí veškerý život na zemi.

V současnosti už považujeme za samozřejmé, že všechny tyto hrozby – komety, pandemie, geomagnetické bouře – jsou součástí naší kulturní krajiny. Ale neplatilo to odjakživa. Naše představa, jak apokalypsa bude vypadat, je hluboce ovlivněná staletími jejího popisu.

V roce 1910, kdy se po pětasedmdesáti letech k Zemi vrátila Halleyova kometa, probudila vlnu nadšení i obav.

Když se tato vesmírná tulačka do naší blízkosti dostala v roce 1835, byla doba hromadných sdělovacích prostředků na úplném počátku. Tehdy nově založené noviny s populističtějším založením a nízkou cenou ostře soutěžily o zájem veřejnosti – a zároveň se metodou pokusu a omylu snažily přijít na to, co čtenáře zajímá a co ne.

Ale když se kometa vrátila zpět v prvním desetiletí 20. století, tuto schopnost už povýšily na umění.

Dva příklady – jeden vědecký a jeden náboženský – z té doby ilustrují, jaký vliv měl návrat komety na apokalyptickou představivost. V únoru se na titulní straně listu New York Times objevily obavy výše uvedeného známého francouzského astronoma Camilla Flammariona: že by Země mohla projít ohonem komety – o němž se chvíli předtím zjistilo, že obsahuje „smrtelně jedovatý“ plyn dikyan. Tento plyn by mohl proniknout do atmosféry a zahubit veškerý život na Zemi. Tato předpověď se sdělovacími prostředky šířila jako tlaková vlna – posílala se telegrafem, vycházela v dalších vydáních a rozvíjely ji nové články. Zanedlouho už otázka, jestli kometa náhodou nezpůsobí „hromadné vymírání všeho živého na planetě“, nahlodávala mysl snad všech obyvatel Země.

Tato otázka možná měla vědecký původ, ale ovlivnila i ne tak úplně empiricky založené jedince. Vydání deníku Los Angeles Times z 19. května, tedy ráno poté, co měl ohon komety údajně zasáhnout Zemi, obsahovalo i titulek: „Pověrčivé jedince kometa dohnala k sebevraždě a zločinu“. Z celé země přicházely zprávy o divokých citových výlevech z předešlé noci. Bohatý rančer z Nového Mexika vypil smrtelný jed, protože tu katastrofu, co bude následovat, nechtěl vidět. Kostely byly plné věřících, kteří se celou noc modlili za spásu. V Mexiku se náboženské obřady, které měly kometu odehnat, přeměnily v divoké oslavy, když si všichni uvědomili, že krize byla odvrácena. Ale k asi nejvíce šokujícím událostem došlo v malém oklahomském městečku Aline.

Přibližně čtyřicet členů sekty s názvem Vybraní následovníci se pokusilo o lidskou oběť – zprávy ji popisovaly jako „pokání krví“, o kterém jejich vůdce Henry Heinman tvrdil, že je to jediná možnost, jak odvrátit katastrofu. Dostal od Boha zprávu, že bez podobné oběti se „nebesa po kontaktu s ohonem komety stočí jako svitek“.

Obětí měla být místní šestnáctiletá dívka Jane Warfieldová, kterou oblékli do obřadního bílého roucha. Hrůznou událost se podařilo v poslední chvíli odvrátit. Úřady totiž o plánovaném krveprolití někdo informoval a pátrací skupina pod vedením šerifa deweyského okresu Hughese dorazila právě ve chvíli, kdy se Heinman chystal pozvednout nůž. Jane zachránili a Heinmana vzali do vazby.

Tyto příklad paniky vyvolané kometou z roku 1910 jsou zajímavé hned ze dvou důvodů. Zaprvé jsou ukázkou trendu, který v průběhu 20. století ještě zesílí – že vědecká a náboženská pojetí apokalypsy postupně splývají a v kultuře se jedno přiživuje na druhém –, nové vědecké objevy vyžadují náboženský výklad a známé náboženské výklady se používají k diskusi o vědě.

A zadruhé, což je možná ještě důležitější, že se v obou případech jedná o totální kraviny.

Ani Flammarionova toxická předpověď, ani Heinmanova krvavá oběť nebyly skutečné. Jednalo se o výplody amerického tisku – apokalyptické mýty, které se i tak budou v následujících dekádách donekonečna opakovat.

Tyto příklady potvrzují, že naše kulturní představy o apokalypse nejsou ovlivněné jen fikcí, nebo minimálně ne jen fikcí, která přiznává, že se jedná o fikci. Také svět faktů často nabírá tvary, které spíše než by přesně vyjadřovaly realitu, dráždí části našeho mozku sloužící k utváření příběhů. Pomáhají nám vnímat dvě stránky naší posedlosti soudným dnem. Své vlastní apokalyptické teorie bereme velmi vážně a lačně je přiživujeme nafouknutými předpověďmi neodvratných katastrof, ale zároveň přímo milujeme příběhy o tom, jak naprosto „trhlá“ jsou apokalyptická očekávání ostatních lidí.

Flammarion ve skutečnosti nikdy netvrdil, že ohon komety otráví Zemi. Opakovaně prohlašoval pravý opak, trval na tom, že i kdyby naše planeta opravdu ohonem komety prošla, atmosféra by ji ochránila. A netvrdil to jen v reakci na Halleyovu kometu: dokonce se to objevuje i v závěru jeho apokalyptického románu Le Fin du Monde. Novináři jednoduše zveřejnili popis scénáře, který se snažil vyvrátit, a jeho závěr naprosto ignorovali.

Když článek v dubnu 1910 v New York Times vyšel, Flammarion už několik měsíců sváděl poměrně marnou bitvu o zveřejnění svých skutečných názorů, protože ho předchozí rok někdo špatně citoval. Jenže novináři se neopravili a místo toho se zlomyslně zeptali dalších vědců, co si o Flammarionově „předpovědi“ myslí. A když jeho kolegové pochopitelně začali vyjadřovat své pochyby o předpovědích, které vědci byly mylně připisovány, vydávali články s titulky jako „Boffin to nandal praštěnému komeťákovi“.

Flammarion byl možná obětí překroucených polopravd a chybějícího kontextu, ale rituální oběť v Oklahomě byla naprosto smyšlená. Neexistoval žádný Henry Heinman ani Jane Warfieldová, ani kruh Vybraných následovníků sekty mumlajících zaříkávání. Aline v Oklahomě skutečně existuje, ovšem nenajdete ho v okrese Dewey a místní šerif se nejmenoval Hughes. Místní noviny Aline Chronoscope se o této události nikdy ani nezmínily, což je podivné, protože toto městečko vzrušujícími událostmi, které by zaplnily stránky novin, zrovna moc nepřetékalo.

Tento příběh vynechala i řada dalších oklahomských novin, což je dost podezřelé, protože jinak vyšel v novinách po celé zemi, protože se k nim dostal prostřednictvím telegrafní služby agentury Associated Press. A ještě zajímavější je, že jeden z mála místních listů, který agenturní verzi přetiskl, Cherokee Republican, a sídlil ve stejném okrese jako Aline, před něj zařadil pochybovačný odstavec o tom, že článek se „až podezřele podobá dílu Eda Marchanta“. To byl zakladatel listu Aline Chronoscope, který noviny několik let předtím prodal. Dalo by se odhadovat, že se pan Marchant snažil na penzi jen trochu pobavit.

Tyto dva typy rádoby faktického popisu apokalypsy – přehnaná varování o neodvratné zkáze a pochybné zprávy o apokalyptickém šílení jiných lidí – se rozhodně nevyskytovaly jen během návratu komety v roce 1910. Jakmile je člověk začne hledat, vidí je úplně všude.

Současná éra internetové žurnalistiky, kdy se mediálním domům hroutí jejich obchodní modely a všichni zoufale touží po kliknutích, jakýchkoli kliknutích, je negativní v mnoha ohledech. Ale díky pavlovovské zpětné vazbě mezi počtem návštěvníků a obsahem můžeme alespoň získat povědomí o tom, co lidi doopravdy zajímá. A z nadbytku přifouknutých příběhů o blížící se katastrofě se dá odvodit, že lidi po nich skutečně blázní. Všichni moc rádi bezduše scrollujeme. Povaha apokalyptické hrozby se liší podle politického zaměření daných novin (klimatická změna, nemoci, multikulturalismus, děti, co pořád jenom koukají do mobilů); senzacechtivost přechází „od mírného přehánění“ po „naprostý výmysl“. Ale všechny nám předávají v podstatě totožný vzkaz: PROPADNĚTE PANICE.

Jako příklad bychom mohli prozkoumat dlouhodobý milostný poměr listu Daily Express a asteroidů.

Express už řadu let přifukuje hrozbu jakéhokoli kamenu putujícího vesmírem a nazývá je „zabijáci planet“. (Jestli nevíte, co je to Daily Express, jedná se o laciný britský bulvár; tak trochu jako Daily Mail, ale bez jakýchkoli zábran a sebeúcty.) Je úplně jedno, jestli nás opravdu zasáhnou – což se nikdy nestane –, protože potenciál konce světa navyšují i zprávami o těsném průletu vesmírných těles, veskrze divokými hypotézami a občas vytáhnou i Nostradamovo proroctví.

Ano, ukazuje se, že náklonnost Times k blahosklonným výletům mezi burany nezačala v jídelnách na Středozápadě během voleb v roce 2016.

A po tom všem zbývá jediná otázka: proč?

Apokalypsa je příběh, který zastíní všechny další příběhy.

1 Překlad: Martin Hilský