Streets of Laredo

Copyright © Larry McMurtry, 1993

Translation © Jana Hlávková, 2026

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2026

ISBN epub: 978-80-7689-825-7

ISBN mobi: 978-80-7689-826-4

Pro Dianu a Saru Ossanu

Matčině lásce bylo dítě drahé,

a dražší byla matka pro dítě… 

S. T. Coleridge, Sonet příteli

Část I

Placený
muž

1.

„VLAKOVÍ LUPIČI většinou nejsou moc chytří, naštěstí pro železnici,“ řekl Call. „Stačilo by pět chytrých lupičů a mohli by přepadnout všechny vlaky v téhle zemi.“

„Tenhle mladej Mexičan chytrej je,“ namítl Brookshire, ale než to stihl více rozvést, vítr mu odfouknul klobouk z hlavy. Musel se za ním rozeběhnout, což se od jeho příjezdu do Amarilla nestalo poprvé. Jako vždy si narazil klobouk skoro až k obočí, ale vítr tady v Texasu byl úplně jiného druhu než vítr, na který byl zvyklý z domova, z Brooklynu. Texaský vítr mu pokaždé dokázal klobouk nějak nadzvednout. Než stihl vymrštit ruku a zachytit ho, byl klobouk ten tam. Byl to jen obyčejný klobouk typu fedora, ale zároveň to byl i jeho jediný klobouk a Brookshire neměl ve zvyku procházet životem s holou hlavou, minimálně ne ve chvíli, kdy vyřizoval záležitosti pro železnici. To by mu plukovník Terry netoleroval. Brookshire nebyl ničím víc než placeným mužem a preference plukovníka Terryho v takovýchto záležitostech si nemohl dovolit ignorovat.

Klobouk odplachtil po větru jako tučný pták, a než se zase snesl na zem, měl oproti svému majiteli téměř dvacet metrů náskok. Dopadl na štěrkovou cestu a rychle se kutálel dál. Jižně od nádraží stál naštěstí zaparkovaný vůz, o jehož kolo se klobouk nakonec zarazil. Brookshire k němu došel a zvedl ho. Snažil se působit nonšalantně, ačkoli ve skutečnosti ho to značně rozrušilo.

Na žádost svých nadřízených, zejména tedy plukovníka Terryho, protože plukovník Terry byl prezidentem železnice a jediný nadřízený, na němž záleželo, sem Brookshire přijel až z New Yorku, aby najal zabijáka banditů. Brookshire byl účetní. Najímání zabijáků banditů nepatřilo k jeho pracovním povinnostem. Jenže Velký Johny Roberts, muž, k jehož pracovním povinnostem to obvykle patřilo, spolkl nešťastnou náhodou špunt od vína a udusil se, jako na potvoru právě ve chvíli, když se chystal odjet do Texasu. Plukovníkovi Terrymu tím způsobil potíže. A pak se plukovník rozhlédl po kanceláři, a než si Brookshire uvědomil, co se děje, už seděl ve vlaku a mířil na západ, místo Johnnyho Robertse. Za ta léta, kdy pracoval pro železnici, už plnil mnoho rozmanitých úkolů, ale nikdy ne na místě, kde mu na každém kroku bral vítr klobouk z hlavy. Neustálá honička za vlastním kloboukem byla sice otravná, ale ještě víc rozladilo Brookshira něco jiného: tenhle lovec banditů, kterého měl za úkol najmout, na něj neudělal ani trochu dojem.

O tom drobném, znaveně vyhlížejícím muži čekajícím s hromádkou věcí, sedlem a srolovanou brašnou před malou budovou skladiště by mohl říct leda tak to, že je dochvilný. Dorazil za úsvitu a přesně v sedm hodin ráno, tedy v dohodnutý čas, uvázal svou hnědou klisnu před hotelem. Přesto Brookshire jen stěží dokázal skrýt své překvapení, když viděl, jak je ten muž starý. Brookshire samozřejmě věděl, jak skvělou má Call pověst. Nikdo na celém západě neměl tak dobrou pověst jako Woodrow Call. Podle Brookshirova názoru ale banditu na pověst nechytíte, přinejmenším ne takového banditu, který ovládl celou zemi tak rychle jako mladý Joey Garza. Mladému Mexičanovi prý bylo teprve devatenáct let, zatímco kapitán Call neměl podle svého vzezření daleko k osmdesátce.

Ať tak či tak, plukovník Terry dal Brookshirovi příkaz najmout Woodrowa Calla. Nikoho jiného. A to nebylo vše. Svěřil mu také luxusní revolver značky Colt s rytinou, který měl Callovi předat jako speciální osobní dárek.

K Brookshirovu zděšení se kapitán Call na zbraň skoro ani nepodíval. Neobtěžoval se ji dokonce ani vyndat z palisandrové krabičky. Neotočil bubínkem. Neobdivoval jemnou rytinu.

„Díky, ale tohle není nic pro mě,“ zabručel. Zdálo se, že má větší radost z kávy. Samozřejmě, bylo chladno a starý hraničář měl na sobě jen lehký kabát.

„Dobrej bože, co mám ale říct plukovníkovi Terrymu?“ zaúpěl Brookshire. „Tahle zbraň ho mohla stát klidně pět set dolarů! A ta rytina, to je ruční práce. To nebyla levná záležitost.“

„Tak ať si ji plukovník nechá,“ navrhl Call. „Jeho nabídky si vážím, ale nemám, kam bych si takovouhle luxusní zbraň uložil. To bych ji musel dát do banky, a já se bankám radši vyhýbám. A obecně se radši spoléhám na pušky, ne na kolty,“ dodal. „Když je člověk tak blízko zabijáka, aby byl v dosahu koltu, je zpravidla příliš blízko.“

„Dobrej bože,“ zabědoval Brookshire znovu. Znal plukovníka Terryho dost dobře na to, aby věděl, že ho nepotěší, když se vrátí s tím, že Call o jeho dar nestojí. Plukovník Terry také nebyl plukovníkem jen tak pro nic za nic. Skutečnost, že tenhle chlapík, který vypadal jako obyčejný starý kovboj, odmítl takhle drahý dárek, by ho nepochybně vyvedla z míry. Což znamenalo, že by se Brookshire i všichni ostatní, kteří by se v tu chvíli náhodou nacházeli v jeho kanceláři, museli setsakramentsky snažit, aby nepřišli o práci.

Call viděl, jak je ten muž rozrušený. Říkal si, že by nejspíš vážně měl tu zbraň přijmout. Bylo by to zdvořilé. Jenže v posledních letech mu guvernéři a prezidenti železnic, senátoři a boháči neustále nabízeli luxusní zbraně, drahá sedla, místa ve svých železničních vagónech, nebo dokonce pěkné koně – a pokaždé jako by se v Callovi něco vzepřelo.

Za prvé, přepychovým vybavením pohrdal. Jezdil v obyčejném sedle a od zbraně nevyžadoval nic než spolehlivost a přesnost.

Za druhé, nikdy nepotkal guvernéra, prezidenta železnice, senátora nebo boháče, který by mu byl sympatický nebo se kterým by se cítil dobře. Proč by měl být dlužen nějakému arogantnímu hlupákovi kvůli zbrani, kterou pravděpodobně nikdy ani nenabije, natož aby z ní vystřelil?

Jen o pár dní dříve se Call bavil o darech od bohatých a mocných s Charlesem Goodnightem. Vlastně to bylo v ten den, kdy se Goodnight zastavil v malém srubu, který Callovi přenechával, když měl volno mezi prací, a přinesl mu telegram s požadavkem, aby se v sedm hodin ráno sešel v Amarillu ve vestibulu nejlepšího hotelu s jistým panem Nedem Brookshirem.

I Goodnight sám byl slavný, nejspíš tak slavný, jak jen může dobytkář být. Za poslední roky dostal také asi pětadvacet nebo třicet nabídek winchesterovek s rytinami, a stejně jako Call byl i Goodnight k bohatým a mocným skeptický a jen málokdy se v jejich společnosti cítil dobře.

Velkou část svých životů, které se protnuly jen několikrát, si Woodrow Call a Charles Goodnight právě dvakrát nerozuměli. Za starých časů, v dobách bojů s indiány, se dokázali téměř při každém setkání navzájem rozčílit. Dokonce ani teď se nepovažovali za nějaké velké přátele. Goodnight jezdil do malého srubu pozdravit svého hosta, slavného texaského hraničáře, jen tak ze zvyku, a to pokaždé, když se ocitnul poblíž svého ranče, což bylo asi tak jednou týdně.

Srub stál kousek od severního okraje kaňonu Palo Duro. Muži spolu často sedávali, většinou mlčky, a hleděli dolů do kaňonu tak dlouho, dokud se nesetmělo a kaňon se nezalil tmou. V soumraku a stínech viděli svou minulost, ve skomírajícím světle viděli padlé: hraničáře, indiány, kovboje.

„Když si vod někoho vemeš luxusní zbraň, napovídá všem ve všech pěti vokrscích, že je tvůj kámoš. Ale ve skutečnosti jím třeba pohrdáš,“ řekl Goodnight a odplivl si. „Já mezi svejma kamarádama moc bohatejch hlupáků nemám – co ty?“

„Už několik let nemám žádný kamarády,“ odvětil Call. Až poté, co tu poznámku vyslovil, ho napadlo, že možná zněla trochu divně. Jako kdyby se snažil vzbudit soucit. „Samozřejmě, je tady Pea a taky Bol,“ dodal rychle. „Bol sice nemá všech pět pohromadě, ale já ho za kamaráda považuju.“

„To myslíš toho svýho kuchaře? Jo, ten mi asi dal jednou najíst,“ zavzpomínal Goodnight. „Ale jestli nemá všech pět pohromadě, jak s ním můžeš vyjít?“

„Nechal jsem ho u jeho rodiny v San Antoniu,“ řekl Call. „Když mám nějakou práci dole u hranic, posadím ho někdy na mezka a vezmu ho s sebou. V Novým Laredu je další rodina, u který ho můžu nechat, když musím pracovat. Rád si trochu zacestuje,“ dodal Call. „Svý vzpomínky pořád má, jen si je teď nedokáže dát dohromady.“

„Ksakru, já si taky sotva dokážu dát dvě vzpomínky dohromady,“ odtušil Goodnight. „To mám z toho, že žiju tak dlouho. Moje hlava se plní a pak přeteče jako nějakej zatracenej kýbl. A všecko to, co přeteče, je v háji. Pochybuju, že vím aspoň polovinu z toho, co jsem věděl, když mi bylo padesát.“

„Moc jezdíš vlakem,“ poznamenal Call mimoděk.

„Měl jsem za to, že mluvíme o mý mizerný paměti,“ řekl Goodnight a podíval se na Calla přivřenýma očima. „Co s tím má co společnýho ježdění vlakem?“

„No všechno tohle ježdění vlakem oslabuje paměť, tak to prostě je,“ odvětil Call. „Člověk, co cestuje na koni, si musí pamatovat, kde jsou vodní díry, ale člověk, co jede vlakem, může na vodní díry zapomenout, protože vlaky nepijou.“

Goodnight pár minut čekal, až se Callův postřeh usadí.

„Já se teda nikdy neztratil. Ani ve dne, ani v noci,“ řekl nakonec. „Ty jo?“

„Jednou jsem se zamotal, v Mexiku,“ přiznal Call. „Tu noc bylo zamračeno. Můj kůň upadnul, a když se zvednul, zamířil špatným směrem. Byl jsem hrozně unavenej a všiml jsem si toho až ráno.“

„Byls na toho koně naštvanej, když sis toho všimnul?“ zeptal se Goodnight.

„Byl jsem naštvanej sám na sebe,“ řekl Call.

„No, to už mluvíme vo ničem,“ povzdychl si Goodnight a zničehonic se otočil ke svému koni. Beze slova nasedl a odjel.

Vždycky byl úsečný, pomyslel si Call. Když Charlie Goodnight usoudil, že nemá smysl pokračovat v rozhovoru, měl sklony rychle zmizet.

Zatímco se pan Brookshire vracel zpět přes ulici a ve snaze sklepat z klobouku prach s ním mlátil o stehno, zjevil se na obzoru vlak, na který s Callem čekali. Ten vlak je měl v příštích hodinách dovézt do San Antonia.

Call se snažil přijít na to, jak panu Brookshirovi zdvořile sdělit, že na větrné místo, jako je Texas, se fedora nehodí. Při jednání s tak zkušeným banditou, jakým dozajista Joey Garza je, by takový neposedný klobouk mohl člověku způsobit nemalé potíže.

Ještě víc si ale Call přál, aby se mu podařilo Brookshira přesvědčit, že se má prostě vrátit do New Yorku a nechat Calla, aby se s mladým banditou vypořádal sám. Cestovat po západě s pochůzkáři, jako byl pan Brookshire, vyžadovalo podstatně více energie než sledovat bandity. Call si s takovými muži neměl moc co říct, ale oni si vždycky měli co říct s ním. Vůbec se na šest set mil rozhovorů s panem Brookshirem netěšil.

„Tenhle vítr mi připomíná Chicago,“ řekl Brookshire, když se vrátil na místo, kde stál Call. Už se ani neobtěžoval nasazovat si klobouk zpátky na hlavu. Raději ho pevně svíral v obou rukou.

„V Chicagu jsem nikdy nebyl,“ řekl Call ze zdvořilosti.

„U nás doma je vítr úplně jinej,“ pokračoval Brookshire. „U nás doma prožiju celý měsíce, aniž by mi klobouk jedinkrát spadnul z hlavy. Ale tady, od chvíle, co jsem včera vystoupil z vlaku, furt jenom běhám za kloboukem.“

Vlak se syčením a skřípěním brzdil. Když úplně zastavil, kapitán Call zvedl své sedlo a srolované věci. Brookshire si ke svému překvapení najednou uvědomil, že začíná propadat zoufalství. Měl pocit, že si nemůže dovolit se ani pohnout. Vítr ještě zesílil a Brookshira se zmocnilo neblahé tušení, že příští poryv větru neodfoukne jen jeho klobouk, ale také jeho samotného. Kam až oko dohlédlo, nebyl jediný strom, jen nekonečná planina. Kdyby se nepřikutálel k nějakému kolu od vozu, jako předtím jeho klobouk, nic by ho nezastavilo. Kdyby ho to odfouklo, letěl by celé dny. Věděl, že je to absurdní. Dospělé muže, zvlášť takové těžké muže, jako je on, hned tak něco neodfoukne. Přesto se toho pocitu nedokázal zbavit a pokaždé, když náhodou pohlédl přes ulici a neviděl nic, vůbec nic, jen trávu a oblohu, se mu ještě přitížilo.

Call si všiml, že Brookshire má ve tváři zvláštní výraz. Tiskl si svou fedoru k břichu a vypadal, jako by se bál pohnout. A přitom stál na úplně rovné zemi, v úplně normálním zimním prosluněném dni.

„Není vám špatně, pane Brookshire?“ zeptal se Call. Koneckonců to byl slušný muž. Souhlasil s Callovými podmínkami a s radostí mu zaplatil i kávu.

„Chtěl bych nastoupit do toho vlaku,“ řekl Brookshire. „Myslím, že se brzo uklidním, jenom kdybych tak dokázal nastoupit do toho vlaku.“

„A proč byste nenastoupil, stojí tady, hned za váma,“ podivil se Call. „Předpokládám, že jízdenku máte, tak můžete rovnou nastoupit.“

„Obávám se, že jsem zapomněl svůj kufr. Proto nemůžu nastoupit, jak vidíte,“ přiznal Brookshire.

„Ach! Kufr. V hotelu?“ zeptal se Call.

„Jo, je přímo v hale,“ odvětil Brookshire a sklopil oči k zemi. Cítil, že podívat se znovu přes ulici by nebylo moudré. Když se totiž podíval přes ulici před okamžikem, jeho obava z odfouknutí natolik zesílila, že ho zcela ochromila.

„No, ten vlak právě přijel, nejspíš tu ještě nějakou chvíli postojí,“ uvažoval Call. „Máte dost času na to, abyste si pro ten kufr došel.“

Pak se na svého spolucestujícího podíval ještě jednou a uvědomil si, že muž vedle něj zřejmě prožívá nějaký záchvat. Brookshire ztuhl, oči upíral ke špičkám svých bot. Nezdálo se, že by byl schopný se pohnout. Ujít těch ani ne sto metrů k hotelu bylo v tu chvíli zjevně nad jeho síly.

„Já to nedokážu,“ zamumlal Brookshire. „Prostě to nedokážu. Chtěl bych jenom nastoupit do toho vlaku.“ Zarazil se, oči stále vpíjel do země. „Nic bych si nepřál tak moc jako nastoupit do toho vlaku,“ zopakoval.

Call okamžitě položil sedlo a balík svých věcí na zem a vzal pana Brookshira za ruku. Ten muž neměl daleko k panickému záchvatu, a když člověk nemá daleko k panickému záchvatu, málokdy pomůže řečnění.

„Pojďte, doprovodím vás k vašemu vagónu,“ řekl a držel muže za paži. Brookshire udělal jeden malý krok a pak další. Call ho brzy usadil na místo. Brookshirovi se začal nadouvat hrudník a lil z něj pot, ale Call si říkal, že aspoň předešli panické atace.

„Teď tu počkejte a pěkně se uvelebte,“ řekl Call. „Já zatím dojdu k hotelu a vyzvednu vám ten kufr.“

„… vděčnej.“ Nic víc ze sebe Brookshire nedostal. Ve skutečnosti chtěl jediné: zalézt pod sedadlo. To ale samozřejmě nešlo. Vagón měl však aspoň stěny. Odtud ho vítr neodnese.

O několik minut později nastoupil i kapitán Call s cestovním kufrem a se svým vlastním sedlem a věcmi. Posadil se naproti Brookshirovi, jako by se nic zvláštního nestalo. Brookshire ovšem věděl, že se něco stalo, něco velmi nepříjemného. Před kapitánem Callem se styděl, ale zároveň mu byl velmi vděčný. Nejen že ho doprovodil do vlaku a pak ještě ušel dvě stě metrů navíc, aby mu přinesl kufr, ale obojí udělal zdvořile. Ani se Brookshira nevyptával, proč nemůže těch sto metrů ujít a dotáhnout si své zavazadlo sám. Prostě se smířil s tím, že je to nemožné, a bez jakýchkoli okolků ho posadil do vlaku.

Brookshire pracoval pro lidi, kteří ho nenechali ani na chvíli zapomenout, že je jen takový podržtaška. Kapitán Call se k němu sice nechoval nijak zvlášť přátelsky, když se toho rána setkali, ale rozhodně s ním nejednal jako s podržtaškou. A když si všiml, že nastala krize, řešil ji efektivně a bez jakýchkoli známek, že by Brookshirem za jeho slabost opovrhoval.

Takové chování je výjimečné, aspoň podle Brookshirova názoru. Za léta strávená u plukovníka Terryho se setkal s mnoha lidmi, kteří se chovali výjimečně, ale většinou to bylo výjimečně špatně. Na slušné zacházení nebyl zvyklý, leč od kapitána Calla se mu ho dostalo. Když mu srdce konečně přestalo bušit jako splašené, znovu se zadíval na muže na protějším sedadle.

Call kouřil. Pokud si vůbec vzpomínal, že se na nástupišti odehrálo něco neobvyklého, nedal na sobě nic znát.

Vlak se rozjel a brzy už se po úzkých kolejnicích sunuli kupředu nekonečnými mílemi prérie. Hladinu travnatého moře neúnavně čechral silný vítr.

„Taky vám to někdy sebere klobouk?“ zeptal se ho Brookshire.

„Málokdy,“ odvětil Call. „Víte, já mám ten svůj vycvičenej,“ dodal a podíval se na muže z Brooklynu. „Vy jste v těchto končinách nováček – chvíli to trvá, než si ho správně vycvičíte.“

„Pochybuju, že by se ten můj dal vůbec vycvičit. Nejspíš ho budu muset honit po celým Texasu,“ předpovídal temnou budoucnost Brookshire.

Pak se uvolnil a usnul. Když se probudil a podíval se z okénka, neviděl nic než trávu. Zdálo se, že kapitán Call se ani nepohnul. Pořád kouřil. Z brašny mu trčela pažba pušky. Brookshire byl šťastný, že tam Call je. San Antonio bylo ještě kus cesty. Nemít tu nikoho, s kým by se mohl o tu cestu podělit, mohl by se mu znovu vrátit ten hrozný strach z odfouknutí. Nejspíš měli jeho nadřízení nakonec pravdu, když vybírali zabijáka banditů. Kapitán Call to s největší pravděpodobností zvládne.

„Jak dlouho už jste strážcem zákona, kapitáne?“ otázal se ze zdvořilosti.

Call se na něj ani neotočil.

„Nejsem strážce zákona,“ řekl. „Pracuju sám na sebe.“

Pak se rozhostilo ticho. Brookshire se cítil podivně, vlastně poněkud nepatřičně. Šlápnul tak nějak vedle.

„No, musím říct, že jste si vybral vzrušující zaměstnání,“ řekl.

Kapitán Call neodpověděl. Brookshire byl v koncích. Už začal litovat, že tu poznámku vůbec vyslovil. Začal litovat, že vůbec něco vyslovil. Povzdechl si. Kapitán stále nic neříkal. Brookshire si uvědomil, že toho o Texasanech moc neví. Možná jen neměli v lásce řečnění. Kapitán Call rozhodně nevypadal, že by měl v lásce řečnění. A taky nevypadal, že by měl radost ze své práce.

Brookshirovi se začalo stýskat po Katie. Ani jeho žena Katie nepatřila k příliš výřečným lidem. Někdy uplynul třeba i měsíc a oni spolu prohodili sotva víc než tři nebo čtyři slova. Ale pláně za oknem byly nekonečné a prázdné. Stále foukal vítr, čeřil vrcholky stébel trav a čas od času je přitlačil k zemi.

Brookshire si začal zoufale přát, aby se mohl vrátit domů do Brooklynu. Kdyby byl v Brooklynu, a ne v Texasu, možná by mu teď nebylo tak úzko. Kdyby byl v Brooklynu, a tím si byl jistý, seděl by teď ve své útulné kuchyni se svou ženou Katie. Katie toho možná moc nenamluví, ale v jejich útulné kuchyni nikdy nefouká.

2.

LORENU PROBUDILO dětské kašlání. Pea Eye už byl na nohou, nosil dítě a snažil se ho utišit. Lorena ho minutku nechala. Byla tak smutná, že se nedokázala pohnout. Smutná nebo naštvaná nebo obojí. I když byly děti zdravé, bývala před Pea Eyeovým odjezdem smutná nebo naštvaná celé noci.

„Hádám, že je to zánět hrtanu,“ přemítal Pea Eye.

„Dej mi ji,“ řekla Lorena. Znaveně se opřela o loket, vzala si miminko a nabídla mu prs. „To není žádnej zánět hrtanu, to je suchej kašel. Už bys to mohl poznat,“ povzdychla si Lorena. „Všichni kluci ho měli taky. Clarie ho neměla.“

Právě když to říkala, slyšela Clarie procházet kolem jejich ložnice. Šla dojit. Clarie byla nejstarší. Teď, v patnácti letech, už měla víc energie než většina dospělých mužů a domácí práce jí nikdo nemusel připomínat. Dokonce i Pea Eye připouštěl, že jsou dny, kdy Clarie zastane víc práce než on. A Pea Eye nebyl ani líný, ani slabý.

„Myslím, že jsem prostě moc starostlivej,“ odvětil Pea Eye. Oddychl si, že dítě přestalo kašlat, i kdyby to bylo jen proto, že se potřebovalo nakojit.

„Děti můžou mít i jiný nemoci než zánět hrtanu,“ připomněla mu Lorena.

„Přijde mi, že pokaždý, když musím odjet, tak někdo z vás onemocní,“ povzdychl si Pea Eye. „To nebudu dělat kapitánovi dvakrát veselou společnost, když budu mít strach, co je s tebou a s dětma.“

Lorena si byla jistá, že o ně opravdu bude mít strach, ale právě teď po ní chtěl především soucit. A soucit bylo to poslední, na co měla náladu.

„To ty se jdeš nechat zastřelit,“ připomněla mu. V jejím hlase se ozval hněv, který nedokázala potlačit.

„Clarie a já se o to tady postaráme,“ řekla. „Kdybysme měly nějaký potíže, sousedi nám pomůžou. Jsem jejich jediná učitelka. Kdyby se Laurii přitížilo, přivedou mi doktora.“

Když se holčička nakojila, Lorena ji předala Pea Eyeovi. Ten ji vzal s sebou do kuchyně. Potřeboval si udělat kávu. Na železnici, kde se měl setkat s kapitánem, to trvalo klusem čtyři hodiny. Musí brzy vyrazit. Jenže když se pokusil nalít si kávu na talířek – pít kávu z podšálku se naučil už dávno –, Laurie se zavrtěla a on naklonil konvici příliš prudce. Většina kávy vyšplíchla ven. Když se objevila v kuchyni Lorena, Pea Eye zrovna hledal hadr. Chtěl rychle utřít to, co rozlil.

„Proč ty se nenaučíš pít kafe z hrnku jako všichni normální lidi,“ zavrčela na něj.

„To je jen takovej zvyk, z dob, kdy jsem ještě hraničařil,“ řekl Pea Eye. „Tenkrát jsem neměl žádný děti, co bych držel v náručí, tak jsem se mohl soustředit. Prostě jsem byl většinu svýho života starej mládenec. Stejně jako kapitán.“

„Nikdy jsi nebyl jako kapitán,“ informovala ho Lorena. Vzala si od něj dítě a odkopla židli dál od stolu, aby jí káva nekapala na noční košili.

„Tehdy jsem ještě nevěděl, jak bejt ženatej,“ hájil se Pea Eye mírně. Zdálo se, že Lorie je poněkud rozladěná. V takových chvílích si říkal, že je lepší volit mírnější tón.

„Ne, tos ještě nevěděl, jak být ženatej. Musela jsem tě to naučit. A pořád mi ještě dost práce zbývá,“ řekla Lorena. „Ale oba máme štěstí. Mě přiměla Klára, abych se začala vzdělávat, a já přiměla tebe, abys začal být ženatej.“

„Jo, oba máme štěstí, ale já mám větší,“ řekl Pea Eye. „Radši budu ženatej, než abych dělal zlomky, nebo co to vlastně učíš ty výrostky.“ Pak se zamyslel: „Přinejmenším když můžu být ženatej s tebou.“

„Vůbec se mi nelíbí, že nám tě pořád odvádí,“ posteskla si Lorena. Měla pocit, že je lepší to říct než se tím dusit. Už se tím tolikrát dusila.

„Proč si nemůže vzít na pomoc s tím banditou někoho mladšího?“ zeptala se. „A kromě toho se ani neptá! Prostě ti pošle telegram a nařídí, abys přijel. Jako kdybys mu patřil.“

Ačkoli to Pea Eye zatím ještě Lorie nepřiznal, sám začal mít z příchodu telegramů strach. Kapitán je posílal do malé kanceláře v Quitaque a do týdne nebo dvou je Pea Eyeovi doručil kovboj nebo vozka či jakýkoli jiný cestovatel, který se mu náhodou připletl do cesty. Byly to krátké telegramy, ale přesto mu je Lorena musela číst. Ona se naučila číst už před lety, on ne. Bylo to trochu trapné, být manželem učitelky, a neumět číst. Clarie samozřejmě četla jako profík. Od svých šesti let vyhrávala rok co rok místní soutěž v pravopisu. Pea Eye měl odjakživa v úmyslu se učit, a pořád se ještě učit chtěl, ale mezitím musel hospodařit na farmě, což ho většinou zaměstnávalo od rána do večera. V období sklizně ho to zaměstnávalo od prvních náznaků úsvitu až do úplné tmy.

Kapitánovy telegramy obvykle obsahovaly jedinou větu, která oznamovala datum, čas a místo, kam se má dostavit. Lorena při jejich čtení vždy zbrunátněla vzteky. Po tvářích až téměř k očím se jí rozlil temný ruměnec, na čele jí naběhla žíla a drobná jizva na horním rtu v kontrastu se ztmavlou tváří jakoby zbělela. Málokdy potřebovala slova. Její krev to řekla za ni.

Teď, když klečel v kuchyni na jednom koleni a kusem hadru stíral rozlitou kávu, cítil, jak na něj padá tak těžký smutek, že by si pod něj nejraději na okamžik zalezl a nechal se jím rozdrtit. Malé Laurie byly teprve tři měsíce. Lorena musela učit ve škole a starat se o miminko a tři malé kluky, a on se přesto opět chystá odjet. Opět je opouští jen proto, že nějaký chlapík od železnice dal kapitánovi za úkol sejmout banditu.

Clarie už je samozřejmě skoro dospělá a matce hodně pomáhá, ale Pea Eye věděl, že ani toto vědomí mu neposkytne úlevu, aby se celou cestu necítil tak mizerně. Po Lorie a po dětech se mu stýskalo každou noc a každé ráno. Také si neustále dělal starosti s prací na farmě, kterou nestíhal udělat. Pea Eyeovi by se zkrátka nechtělo odjet, ani kdyby malá Laurie neměla zánět hrtanu, protože on, na rozdíl od Lorie, tu její nemoc za zánět hrtanu považoval. Pea Eyeovi začalo dost vadit, že kapitán prostě nedokáže pochopit, že je ženatý. A že je nejen ženatý, ale ještě k tomu otcem pěti dětí. Má na práci jiné věci než honit bandity. Když odejde s kapitánem, bude sice plnit jednu povinnost, ale zároveň bude zanedbávat jiné. A ty, které zanedbává, jsou důležité. To celé znamenalo, že se bude několik týdnů cítit mizerně a provinile, na což se opravdu netěšil. Pravda ale byla, že mizerně a provinile se cítil asi tak půlku celého svého života, i když svou ženu, děti nebo domácí práce nezanedbával.

„Slyšel jsem, že tentokrát je to mladej bandita,“ poznamenal Pea Eye. „Třeba to nebude na dlouho.“

„Proč by to nemělo být na dlouho, když je ten bandita mladej?“ zeptala se Lorena.

„Kapitán je zkušenej kabrňák,“ odpověděl Pea Eye. „Mladíci mu jen málokdy dělají větší problémy.“

„Tak jestli je to tak snadný, na co potřebuje tebe?“ Lorena se nenechala odbýt.

Pea Eye na to nic neřekl, protože nevěděl. Dvakrát jel s kapitánem do Wyomingu. Jednou jeli do Yumy v Arizoně, což bylo dle Pea Eyeova názoru místo k zalknutí, jaké tam bylo vedro. Několikrát jeli do Oklahomy a jednou nebo dvakrát do Starého Mexika. Obvykle se jim však podařilo ulovit kořist někde v Texasu. Několik těžších případů bojovalo až do konce, ale většina psanců, z velké části bankovních lupičů, si uvědomila, že když stane tváří v tvář slavnému kapitánovi Callovi, je na čase se vzdát. A jakmile se bandité vzdali, začala Pea Eyeovi skutečná práce. Měl na starosti dohlédnout na to, aby byli řádně spoutáni, přivázáni ke koním nebo cokoli, co situace vyžadovala. Ve srovnání s indiánskými bitkami to nebyla nijak zvlášť nebezpečná práce. Jen málokdy musel vystřelit ze zbraně, a dokonce ji jen málokdy musel vůbec vytáhnout.

Jen zřídka se stalo, že by to byl tak důležitý případ, aby bylo potřeba opustit kvůli němu domov. Ale i přes to všechno tu teď stál a chystal se domov opustit. Cítil se mizerně až do morku kostí.

„Myslím, že budu mít strach celou cestu,“ řekl Pea Eye. „Ale aspoň dostanu peníze na ruku.“

Lorena mlčela. Nenáviděla ta rána, kdy Pea Eye musel odjet. Nenáviděla tu noc před jeho odjezdem. Nenáviděla zkrátka celé to období po příchodu telegramu. Věděla, že Pea Eye už ani odjíždět nechce. Chtěl žít s ní, pracovat na farmě, pomáhat jí s dětmi. Nepochybovala o jeho lásce, oddanosti, věrnosti ani síle. To všechno patřilo jí, když zrovna něco z toho nepotřeboval kapitán Call.

Lorena se ale rozhodla, že Pea Eyeovi odchod ani přesto neulehčí. Jeho loajalita ke kapitánovi byla součástí dohody, kterou uzavřela, když si Pea Eye vzala. Klára Allenová – žena, po níž pojmenovali Clarie – jí řekla, jak to celé v tomto ohledu bude, a Klára měla pravdu. Upozornila ji, že kdyby Pea Eye nebyl loajální ke kapitánovi, který ho zaměstnával většinu jeho života, pravděpodobně by od něj nemohla čekat moc loajality ani ona.

Ale ani tak Pea Eyeovi odchod neulehčila. Nehodlala mu jen tak požehnat na cestu.

Jak tak mlčky seděla a vyhýbala se nešťastnému pohledu svého muže, Clarie se vrátila z dojení s přeplněným vědrem mléka. Bylo chladné ráno, z vědra se trochu pářilo a Clarie zrůžověly tváře.

Lorena se nemohla ubránit úsměvu. Pohled na krásnou mladou dceru ji dokázal rozradostnit i ve smutných chvílích. Clarie vzala fáčovinu, pečlivě ji natáhla přes starý cedník a pomalu přes ni přelévala horké zpěněné mléko.

„Já ti pomůžu, mami, až bude táta pryč,“ přislíbila Clarie.

„Ale ano, samozřejmě mi pomůžeš, jestli ti zbyde nějakej čas po Royovi Bensonovi,“ řekla Lorena. Clarie byla mladá žena a už si ji chodili obhlížet kovbojové. A urostlý chlapec jménem Roy Benson byl mimořádně pozorný.

„Ale mami, nemluv o něm,“ protestovala rozpačitě Clarie.

„Jak říkám, jsou to peníze na ruku,“ zopakoval Pea Eye, který měl pocit, že se na jeho problém jaksi zapomnělo. Se ženami se to stává často, říkal si Pea. V jednu chvíli ho Lorie provrtávala pohledem a za moment si už s Clarie česaly vlasy a prozpěvovaly si.

„My jsme tě slyšely,“ řekla Lorena. Pravda byla, že její výplata za vyučování ve škole se často skládala z kousku hovězího nebo obnošeného oblečení pro děti, případě koně, který už měl svá léta, ale mohl ještě tahat její bryčku. Jako výplatu brala cokoli, co si lidé mohli dovolit. To bylo spravedlivě zařízené. A v místě, kde se dosud nacházely jen roztroušené usedlosti a několik obydlí, to ve skutečnosti ani jinak zařídit nešlo.

Pea Eye zmínil peníze na ruku jen proto, aby Loreně připomněl, že kapitán nečeká, že bude pracovat zadarmo. Mít peníze nebylo nikdy na škodu.

Jenže právě skutečnost, že si Lorena zajistila dostatečné vzdělání na to, aby se mohla stát učitelkou, vyvolávala mezi Pea Eyem a kapitánem určité napětí, což vrhalo na jejich společné výpravy za bandity další stín. Loreniny dovednosti naplňovaly Pea Eye pýchou a rád o nich mluvil. A to, že se Lorena naučila číst, psát a počítat, nebylo zásluhou nikoho jiného než Kláry Allenové, ženy, u níž také Lorena v Nebrasce bydlela. Možná právě proto kapitán pokaždé celý ztuhnul, když se Pea Eye chlubil inteligencí své ženy. Klára a kapitán se navzájem příliš v lásce neměli. Pea Eye si ale říkal, že to není žádný důvod k tomu, aby nemohl být na svou schopnou ženu náležitě hrdý.

Klára se vydala až do St. Louis, aby pro Lorenu našla ty správné učitele. Samozřejmě se očekávalo, že ti učitelé budou vyučovat i Klářiny dvě dcery. Klára nastěhovala učitele do svého domu často i na několik měsíců. Její dcera Betsey se dokonce za jednoho z nich provdala.

Všichni se shodli na tom, že Lorena je v téhle části Nebrasky tou nejbystřejší žákyní. Klára pro ni ještě nějakou dobu objednávala knihy, ale Lorena si je brzy začala objednávat sama. Když pak obdržela diplom z korespondenční vysoké školy v Trentonu ve státě New Jersey, všichni zúčastnění se dmuli pýchou.

Jakmile koupili farmu v Texasu, sousedé se brzy dozvěděli, že Lorena má diplom, a okamžitě ji přemluvili, aby učila i jejich děti. Své první hodiny odučila ve stodole. Jednoho dne jel kolem Charles Goodnight. Když viděl, jak Lorena moří dětské mozečky ve studené stodole, kde hrozně protahovalo, vypsal na místě šek v dostatečné výši na to, aby si obec mohla postavit na útesu nad Červenou řekou jednotřídku. Škola byla od jejich farmy vzdálená pět mil jízdy bryčkou, ale Lorena si na dojíždění nikdy nestěžovala. Když se jí narodily děti, brala je s sebou. Starou bednu od nábojnic vyložila prošívanými přikrývkami a hned z ní byla měkoučká postýlka.

Loreně na výuce záleželo tak moc, že denně harcovala se svými dětmi deset mil sem a tam přes prérii, což udělalo na Pea Eye i mnoho dalších obyvatel plání obrovský dojem. Nechtěla zklamat své žáčky, z nichž většina mohla doufat v nanejvýš tři nebo čtyři roky školní docházky. Jakmile kluci dosáhli věku devíti nebo deseti let, museli už zůstat doma a přiložit ruku k dílu. Bensonovic chlapec, ten, který měl tak rád Clarie, chodil do školy ještě ve čtrnácti, ale to byla výjimka. Dokonce i děvčata se už musela v jedenácti nebo dvanácti letech chopit motyky a činit se na poli.

Lorena si myslela, že kapitánu Callovi vadí, že právě jí odkázal jeho bývalý společník Gus McCrae svou polovinu výtěžku ze stáda, které hnala parta z ranče Hat Creek z Texasu do Montany. Lorenina polovina ale nebyla tak vysoká částka, aby měla vzbuzovat nelibost, aspoň dle Pea Eyeova názoru. Celý montanský plán se zhroutil ani ne za dva roky. Gus byl zabit dokonce ještě předtím, než založili ranč. Pom Boggett, jejich nejlepší pomocník, skončil hned první zimu. Kapitán odtud odešel na jaře téhož roku. Newt, o němž si většina lidí myslela, že je kapitánův syn, přestože kapitán sám se k němu nikdy nehlásil, zemřel koncem léta. Zabila ho Čertice, klisna, kterou mu dal kapitán. Postavila se na zadní a spadla na něj. Sedlový roh mu rozdrtil hrudní koš a spolu s ním i srdce. Všichni, kdo toho koně znali, si mysleli, že ačkoli je Newt schopným správcem ranče, nemá ještě dost zkušeností na to, aby mu byla svěřena tak umíněná a chytrá klisna, jako je Čertice. Přesto ji kapitán Newtovi dal a Newt cítil povinnost na ní jezdit. Jezdil na ní a jednoho dne ho zabila, přesně jak Lippy, Jasper a pár dalších předpovídali.

Po Newtově smrti se ranč brzy začal topit v nepořádku. Kapitán se musel vrátit a ranč prodat. Ceny dobytka šly dolů, takže za něj moc nezískal, ale Lorena si za svou polovinu mohla koupit s Pea Eyem farmu v Texasu.

Lorena byla toho názoru, že kapitán není připravený odpustit jí její složitou minulost. Svěřila se s tím Kláře, ale svému manželovi raději ne.

„Nemyslí si, že by se děvka mohla stát učitelkou,“ pověděla Kláře. Pea Eyeovi to ale předložila trochu jinak.

„Nelíbilo se mu, že mě má Gus rád,“ řekla mu. „Tím, že sis mě vzal, jsem mu přebrala už dva muže. Vzala jsem mu Guse a pak tebe. Nikdy mi to neodpustí, ale mně je to jedno.“

Pea Eye radši pouštěl takové složité otázky z hlavy. Vzhledem k tomu, že měl na farmě tolik práce, s níž mu nikdo nemohl pomoct, protože ani jeden z chlapců ještě nebyl dost starý na to, aby se postavil k pluhu, neměl na takové myšlenky moc času. A i kdyby měl času víc, určitě by ho nevyplnil tím, že by se snažil přijít na to, proč kapitán dělá věci tak, jak je dělá, nebo proč má nebo nemá lidi rád. Kapitán byl už zkrátka takový. Pro Pea Eye to tím prostě končilo. Lorena s Klárou ať si o tom diskutují třeba do aleluja. Kapitána ale žádné řeči nezmění.

Pea Eyeovi leželo v žaludku, že se kapitán nikdy nepřijel podívat na jejich farmu nebo na jejich děti. Jeho srub u Charlieho Goodnighta nebyl nijak daleko. Pea Eye byl na farmu hrdý a na své děti dvojnásob. Rád by kapitána seznámil se svou rodinou a provedl ho po své farmě.

A místo toho má už za půl hodiny opustit ženu a děti a jít pomáhat muži, který jeho ženu nemá rád a s jeho potomstvem se nikdy nesetkal. Při tom pomyšlení se Pea Eyovi sevřelo srdce. Chytat bandity byla složitá práce. Nedalo se odhadnout, jak dlouho to může trvat. Malá Laurie byla drobounká. Přišla na svět téměř o měsíc dřív a teď se bude muset protlouct krutou zimou sužující texaský Panhandle. Pea Eye miloval Laurie celým svým srdcem. Říkal si, že vypadá úplně jako její matka, a nemohl se pohledu na ni nabažit. Od starého hluchého Kiowy, který žil na Quitaque, koupil háv z králičí kožešiny. Z něj pak udělal příjemnou teplou podložku do postýlky od nábojnic. Lorena ho neustále ujišťovala, že teď, když je postýlka vystlaná králičí kožešinou, je dostatečně teploučká, ale Pea Eye si i přesto dělal starosti. Zima byla krutá. Mráz se nikdy nikde nezapomněl a pokaždé se stal pro nějaké z dětí z okolních farem a rančů osudným. Pea Eyeovi se zdálo mnoho snů, v nichž malá Laurie umírala. Mučil se myšlenkami na to, že až se vrátí, Laurie už tam možná nebude. A on už se na ni nebude moct dívat.

Celé dny v sobě dusil strach. Neměl potřebu zatěžovat Lorie svými starostmi, ale najednou, jak tak klečel na kuchyňské podlaze a neobratně hadrem rozmazával rozlitou kávu, strach a smutek překypěly z jeho nitra, příliš rychle a příliš silně na to, aby je dokázal ovládnout.

„Já teď ale nechci odjet,“ lamentoval. „Co když Laurie zemře, zatímco tady nebudu?“

Myslel si, že Lorenu nesmírně překvapí, když řekne, že s kapitánem jet nechce. Ještě nikdy předtím ani nenaznačil, že by mohl kapitána Calla nedoprovázet, když ten ho povolá.

Lorena ale překvapeně nevypadala. Možná měla dost práce s Laurie. Protože Laurie byla tak droboučká, kojila se přerušovaně a někdy to vzdala ještě předtím, než vypila dost mléka, takže se nemohla nasytit. Lorie jí právě znovu podávala prs v naději, že se dostatečně napije a bude moct chvíli spát.

„Co kdybychom umřeli všichni, když jsi tu nebyl?“ zeptala se Lorena klidně. S dítětem u prsu se nechtěla rozrušovat. Ale její manžel musel být pořádně rozrušený, když řekl něco takového, a ona nechtěla jeho trápení ignorovat.

„No, kdyby někdo z vás umřel, nikdy bych si se s tím nevyrovnal,“ řekl Pea Eye.

„Ale jo. Vyrovnal. Lidi se vyrovnají s ledasčím. Já sama jsem se vyrovnala s horšíma věcma, než je smrt, jak dobře víš,“ řekla Lorena. „Ale to už je pryč. Nemusíš se tak moc strachovat. Já neumřu a nenechám umřít ani naše dítě. Nedovolím, aby některý z našich dětí umřelo.“

Pea Eye se postavil, ale i přes Lorenina klidná slova byl celý rozechvělý. Cítil, že může své ženě důvěřovat. Jestliže řekla, že udrží jejich rodinu naživu, byl si jistý, že pro to udělá vše, co bude v jejích silách. Jenže lidé dělali vše, co bylo v jejich silách, a stejně umírali. Někdy je jejich děti přežily. To byl přirozený řád a tak to prostě v životě chodí. Věděl, že to Lorena myslí dobře, když mu říká, ať si nedělá starosti, ale také věděl, že si je tak jako tak dělat bude.

Od kapitána se nejspíš pochopení nedočká, protože ten tomu nerozumí. Kapitán Call byl vždycky svobodný muž. Neměl nikoho, kdo by mu chyběl, a už vůbec ne nikoho, o koho by si dělal starosti.

„Nikdy jsem nedočistil ty zbraně,“ řekl Pea Eye roztržitě a podíval se na svou ženu. V tu chvíli se do kuchyně přišoural August, nejmladší chlapec, kterému ještě nebyly ani dva roky. Zaťatými pěstičkami si mnul oči.

„Míko,“ řekl napůl ze spaní a začal se sápat do matčina klína.

„Vyčistils je tak, žes celou noc páchnul jako mazivo,“ opáčila Lorena.

Augustovi tekly nudle z nosu. Natáhl ruku po hadru, který Pea Eye držel.

„To je hadr na nádobí.“ Pea se ho zdráhal chlapci podat.

„Byl. Teď je to hadr na smrkání,“ opravila ho Lorena. August se prohnul v zádech a snažil se uhnout. Utírání nosu nenáviděl. Ale jeho matka byla zkušená. Na ni si nepřišel. Přidržela si ho loktem a nos mu utřela.

„Měl by ses o svý zbraně starat, když jdeš po vrahovi,“ řekla. „Nechci, abys zanedbával důležitý věci, i kdybych si stěžovala, že smrdíš.“

„Já nechci jít,“ zamumlal Pea Eye. „Já prostě tentokrát nechci jít.“

Nastalo ticho přerušované jen Augustovým kňouráním a tichými zvuky sání, které vydávala holčička, jak si přitahovala bradavku. Pea Eye právě vyslovil to, co si Lorena už dlouho přála slyšet, ale zároveň byla hrozně nevyspalá. Nejradši by si zase zalezla do postele. To se však jevilo beznadějně: August byl vzhůru a Ben s Georgiem vylezou z postelí každou chvíli. Ať se jí to líbilo, nebo ne, den začal. Slepá oddanost Pea Eye kapitánovi jí vadila už dlouho, ale věděla, že s tím nemůže nic dělat. Většinou se snažila chovat, jako by to neexistovalo.

Klára jí říkala, že to tak bude, ale taky to byla právě Klára, kdo jí poradil, aby si Pea Eye vzala, tak jako tak.

„Je prostý, což je někdy dobře,“ usoudila Klára. „A je něžný, přitom není slabý. Jeho koně ho na slovo poslouchají. A já koňskému respektu důvěřuju. Jenom toho moc nenamluví,“ dodala po chvíli.

„Mně je jedno, jestli mluví, nebo ne,“ řekla Lorena. „Nevzala bych si muže, co nezavře pusu a od rána do večera jen žvaní. To si radši budu číst, když už to umím, než poslouchat řeči nějakýho chlapa.“

„Budeš muset požádat Pea Eye o ruku, víš?“ musela ji postrčit Klára. „Nemá ani tušení, že ho chceš. Pochybuju, že by ho vůbec někdy napadlo, že by mohl usilovat o takovou krasavici, jako jsi ty.“

Tou dobou pracoval Pea Eye pro Kláru asi rok. July Johnson, bývalý šerif z Arkansasu, který Kláru hluboce miloval, ale nepodařilo se mu ji získat, se utopil, když se se stádem sedmdesáti mladých koní snažil přebrodit řeku Republican. Jak se ukázalo, neměl July soudnost ani ohledně koní, ani ohledně vody, ani ohledně žen. Jeho syn Martin toho jednou bude vědět víc, ale to proto, že Martin má ji, která ho to naučí. V to Klára neochvějně věřila.

Poté, co zemřel Newt a hatcreekská parta se rozpadla, se Pea Eye vydal na jih. Plánoval putovat po síti řek, dokud se nedostane domů do Texasu. Štěstí mu přálo. A podle jeho názoru to bylo to největší štěstí v jeho životě. Objevil se v Ogallale v době, kdy Klára neměla dost lidí. Najala ho okamžitě.

Klára právě radila Loreně, aby si Pea Eye vzala, když vtom ho uviděla z okna na hraničářských pozemcích. Snažil se právě naučit malé hnědé hříbě na ohlávku. Pea Eye byl samozřejmě starší, svým způsobem byl pro Lorenu až příliš starý. Jenže člověk nemůže mít všechno. Klára by si sama přála mít manžela. Považovala se za přiměřeně pohlednou, snažila se být taktní a předpokládala, že se s ní dá celkem snadno dobře vyjít. Ale neměla manžela ani vyhlídky na něj. Slušných mužů bylo málo a ona věděla, že Pea Eye je slušný muž. Čekáním, až se objeví někdo lepší, by Lorena o moc víc získat nemohla. A přesně tak jí to Klára řekla.

Když teď Lorena pozorovala svého manžela, jak se při představě, že ji opouští, rozechvěl tak moc, že se sotva držel na nohou, věděla, že Klára Allenová měla pravdu. Byl jí věrný a věrní muži byli v jejím životě vzácností. Dokonce i její největší láska Gus McCrae byl tak hluboce zamilovaný do Kláry, že by Lorenu nejspíš opustil, kdyby se mu podařilo Kláru přesvědčit, aby si ho vzala. Lorena si představovala, že třeba kapitána Calla jednoho dne nějaký bandita zastřelí a ona bude mít konečně Pea Eye jen pro sebe. Pokud se mu ovšem do té doby podaří zůstat naživu.

Ze stolu pořád ještě odkapávala káva. Pea Eyeovi se utírání rozlité tekutiny moc nedařilo. Pohladil Augusta po hlavě a odešel z místnosti. Za pár minut se vrátil, na hlavě klobouk a v ruce pršiplášť. Neměl žádné zbraně.

„To máš ty kolty tak špinavý, že je tu radši necháš?“ zeptala se Lorena překvapeně. Ještě nikdy neodešel jen tak.

„Nebudu je potřebovat,“ řekl Pea Eye. „Jenom dojedu k trati, abych kapitánovi řekl, že už s ním na žádný honičky jezdit nemůžu.“

Ačkoli to bylo přesně to, co Lorena chtěla slyšet, poměrně ji to vyděsilo. Pea Eye následoval kapitána všude, kam se kapitán hnul, a to už mnoho, mnoho let. Bylo to už tolik let, že ani nedokázala říct kolik. Pea Eye to nejspíš taky nevěděl. Hraničaření s kapitánem Callem bylo celým jeho životem, dokud ho z toho života Lorena nevytáhla. Rozhodnutí, že se s tím celým životem teď skoncuje, a to jen proto, že se jejich dítě probudilo s kašlem, představovalo pro Peaho obrovskou změnou. A Lorenu ani nenapadlo, že by toho dne mohla být tak obrovské změně vystavena.

„Pea,“ řekla, „jenom kvůli mně to dělat nemusíš. Nemusíš to dělat ani kvůli dětem. Nám žádný nebezpečí nehrozí. Až se vrátíš, všichni tu budeme.“

Teprve nedávno se naučila myslet na to, že má říkat „všichni“, a ne „všici“. Byla na sebe pyšná, že to zvládla říct správně i takto brzo ráno, přestože je tak moc ospalá. „Odjakživa tě prosím jen o jediný. Abys byl opatrnej,“ pokračovala. „Jestli ti to dává smysl, běž kapitánovi pomoct. Jenom se kvůli němu nenechej zabít.“

„Zabít se kvůli němu rozhodně nenechám, páč nikam nejdu.“ Pea Eye zněl sebejistě. „Mám tady svých povinností nad hlavu. Todle honění banditů stejně musí jednou skončit.“

Vyšel ven do malé udírny a vzal si plátek slaniny. Když se vrátil do kuchyně, seděli už všichni tři jeho chlapci, Ben, Georgie a August, na židlích, vypadali ospale a jedli chleba namáčený do teplého mléka, které přinesla Clarie. To byla jejich obvyklá snídaně, ale někdy jim Lorena, když zrovna vstala brzy, uvařila ovesnou kaši. Clarie seděla na stoličce a stloukala máslo, které jim večer předtím došlo.

„Kluci, pomáhejte mámě, až budu pryč,“ utrousil Pea Eye, protože zapomněl, že tentokrát vlastně nikam nejede.

Lorena se na něj otočila a přemýšlela, jestli si to nerozmyslel. To by mu ale nebylo podobné. Pea Eye si sice vždy dával načas, než se rozhodl, ale když už se jednou rozhodl, jen málokdy vzal své rozhodnutí zpátky.

„Ech,“ odfrkl si Pea. Když viděl Lorenin pohled, došlo mu, že se přeřekl.

„Pomáhejte mámě dneska ráno,“ opravil se. „Odpoledne budu zpátky.“

„Tati, kup mi revolver,“ řekl Ben. Benovi bylo devět let a střelné zbraně ho fascinovaly.

„Ne, rozhodně ti žádnou zbraň kupovat nebude,“ napomenula ho Lorena. „Akorát bys s ní zastřelil Georgieho. A já nemůžu o Georgieho přijít.“

Sedmiletý Georgie měl dutou hlavu a obří předkus, ale i tak to byl největší Lorenin miláček. Nemohla si pomoct. Pokaždé když se na Georgieho podívala, cítila, jak jí taje srdce. Trochu koktal, z toho ale nejspíš vyroste.

„Já ho za-za-zastřelím,“ nedal se Georgie.

Pea Eye si vzal pršiplášť a nasadil si klobouk. Podíval se na Lorenu, která mu pohled opětovala. Neřekla nic, ale v jejích očích se zračilo něco znepokojivého. To ovšem nebylo nic nového. Loreně se v očích často zračilo něco znepokojivého.

Pea Eye se snažil vymyslet, co by ještě mohl říct, jenže nic ho nenapadlo. Nikdy nebyl moc řečným mužem a manželství s učitelkou ho v tomto ohledu nijak nezměnilo. Stovky Loreniných pohledů, jako byl tento, a on byl stále bezradný.

„Tak na viděnou u večeře,“ řekl nakonec.

„Jestli se neukážeš, tak je mi jasný, že sis to rozmyslel,“ odpověděla Lorena. „Třeba tě ještě přemluví, abys šel.“

„Ne, nepřemluví mě,“ trval na svém Pea Eye.

Ze setkání, na nějž mířil, měl ale přesto celou cestu přes pláně strach. Byl krásný, svěží den, ale Pea Eye se necítil dobře. Ještě nikdy kapitánovi neřekl ne, a teď bude muset. A kapitán z té novinky radost mít nebude. Kapitán z té novinky radost mít nebude ani trochu.

3.

KDYŽ KAPITÁN CALL uviděl Pea Eye stát u železniční trati bez sbalené brašny a zbraně, věděl, že přišla ta chvíle, kdy se něco změní. Byl to šok a byl nepříjemný, ale ne překvapivý. Lorena rok od roku přitahovala Pea Eyeovi otěže. Zejména v posledních dvou letech byla Pea Eyeova nechuť kapitána doprovázet zřejmá, a dokonce začala ovlivňovat i jeho práci. Polovinu času, kdy bývali na cestách, se mu tak moc stýskalo po domově a po jeho ženě, že ani nedokázal jednat tak obratně jako dříve. A to už zamlada měla jeho obratnost jisté meze.

„No, tak hádám, že jsem nechal ten vlak zastavit zbytečně, když nenastupuješ,“ prohodil nakonec Call. Byl otrávený a bylo mu jasné, že to Pea Eye ví, ale vzhledem k tomu, že dorazil bez cestovního vybavení, neviděl žádný důvod o tom dál diskutovat. „Radši už půjdu, hodně štěstí na tvojí farmě.“

Potřásl Pea Eyeovi rukou a nastoupil zpátky do vlaku, který za chvilku odjel. Zanedlouho zmizel Pea Eyeovi z očí i poslední vagón. Moře trávy ho pohltilo se stejnou jistotou, jako by loď pohltila rozvlněná mořská hladina. Pea Eye pomalu poodešel a chytil svého koně, který se pásl o kousek dál. Byl ohromený: kapitán je pryč. Kapitán se s ním ani nedohadoval, i když vypadal dost překvapeně. Samozřejmě si hned všiml, že Pea s sebou nemá zbraně.

„Zapomněl sis svou výzbroj?“ zeptal se kapitán hned, jak vystoupil z vlaku.

„Ne, nezapomněl. Prostě jsem ji nechal doma,“ řekl Pea Eye. Z vlaku se na ně okénkem díval muž ve fedoře. Pea Eye se už tak cítil nesvůj, a když na něj ještě zíral ten chlap s fedorou, moc mu to nepřidalo.

„Ach, to je Brookshire, je od železnice,“ pohlédl kapitán na muže. „Jestli se mnou bude chtít cestovat daleko, bude si muset koupit jiný klobouk. Chlap, co si neudrží klobouk na hlavě, mi v Mexiku moc nepomůže.“

„Řek bych, že já vám taky v Mexiku moc nepomůžu, kapitáne,“ řekl Pea Eye. „Mám ženu a pět dětí a jedno z nich je mimino. Je načase, abych zůstal doma.“

Přestože Call od Pea Eye něco takového už dlouho čekal, slyšet jeho rozhodnutí na vlastní uši byl šok. Za několik posledních cest mu obzvlášť dobře zaplatil, v naději, že nebude mít příště důvod váhat. K farmaření potřebuje člověk peníze a to, co Lorena zdědila po Gusovi, už museli dávno utratit.

Ale Call znal Pea Eye velmi dobře, než aby si mohl myslet, že peníze budou ještě dlouho hrát nějakou roli. Pea Eye s hraničařením skoncoval a Call musel uznat, že to, co dělají, je jen stínem hraničaření.

Call byl vždycky naštvaný, když čekal, že Pea Eye dezertuje. A v jeho očích to dezerce byla. Ale tady, severně od Quanahu, na větrné pláni u vlakové trati, svůj vztek spolkl, potřásl Pea Eyeovi rukou a vrátil se do vlaku. Žena vyhrála. Zdá se, že nakonec vždycky vyhraje žena.

Brookshire se vyděsil, když viděl, že se kapitán vrací sám. Vypadal podrážděně. Pak se vlak rozjel a vysokého muže s koněm pasoucím se na prérii nechal za sebou.

„Co se tomu vašemu muži stalo?“ zeptal se Brookshire. „Je nemocný?“

„Ne, není nemocný, je ženatý,“ řekl Call. „Honit bandity ho už neláká.“

„Ale já si myslel, že je to domluvený,“ řekl Brookshire více než znepokojeně. Podle instrukcí plukovníka Terryho si měl Call přivést svého člověka. Pea Eye sám byl tak trochu živoucí legendou a Brookshire se na setkání s ním těšil. Říkalo se, že utekl Čejenům a ušel nahý více než sto mil, aby přivedl pomoc jinému slavnému hraničáři, Augustu McCraeovi. Jen málokterý muž by dokázal ujít sto mil nahý v kraji Čejenů a přežít. Brookshire pochyboval, že on sám by dokázal ujít nahý sto mil přes New Jersey, a to je New Jersey osídlené území, a navíc jeho rodná země.

Doufal, že se s tím mužem setká a o jeho dobrodružství uslyší. O dobrodružství kapitána Calla se toho zatím rozhodně moc nedozvěděl. Poslouchat o stomílové cestě by ho bavilo, ale zřejmě se ničeho takového nedočká.

„Omlouvám se, ale vždycky na něj byl spoleh,“ řekl Call. „Sloužili jsme spolu víc než třicet let. Je to ten poslední, do koho bych řekl, že se ožení. Ženy ho nikdy nezajímaly, když se mnou hraničařil.“

„No jo, já jsem se taky oženil,“ zamyslel se Brookshire a vzpomínal na tlusté nohy své ženy Katie. Ty nohy mu kdysi připadaly půvabné, leč jejich přitažlivost postupem času vyprchala. Byly chvíle, kdy mu Katie chyběla, a chvíle, kdy mu nechyběla. Občas, když se mu po ní nestýskalo, si říkal, že byl blázen, když se k ní uvázal. Opravdu doufal, že jednou z odměn za jeho dlouhou cestu vlakem by mohla být nějaká mexická dívka. V Brooklynu panoval názor, že Mexičanky jsou hezké, energické a levné.

„Koho místo něj teď seženeme?“ zeptal se. Myslel na to, že plukovník Terry očekává výsledky. A ne až za rok. Joey Garza už udeřil sedmkrát. Zastavoval vlaky v odlehlých oblastech na jihozápadě, kde byla železnice zatím poměrně bezpečná. Do této chvíle zabil jedenáct mužů, přičemž své oběti si vybíral zřejmě náhodně. Sedm z mrtvých byli cestující, zbytek posádka. Čtyři ze sedmi vlaků vezly vojenskou posádku a v jednom z nich seděl Leland Stanford. Leland Stanford byl v té době považován za nejbohatšího muže v Kalifornii. Ten kluk ho obral o prsteny, hodinky a jemné hedvábné povlečení z postele v jeho osobním voze. Ukradl mu také diamantové manžetové knoflíčky. Leland Stanford nepatřil právě k lidem, kteří by dobře snášeli, když jim mladí Mexičané, kteří ještě ani nepřekonali pubertu, svlékají peřiny. A právě Stanford zažehl v plukovníkovi Terrym jiskru a donutil ho najmout si drahé pomocníky jako například Woodrowa Calla.

Brookshire byl silně znepokojený, že jejich plán se zvrtl už teď, ačkoli byli ještě stovky mil od hranic a bezpochyby ještě mnohem více stovek mil od místa, kde mohli najít Joeyho Garzu, pokud ho ovšem vůbec někdy najdou.

O plukovníkovi Terrym se dalo s jistotou říct jen jediné: neměl radost, když se plány nevydařily. A pokud se nějaký plán i tak nevydařil, pokaždé našel viníka. Tím viníkem byl většinou Brookshire.

„Budu potřebovat štěstí, abych nedostal padáka,“ mínil Brookshire. Spíš jen tak nahlas přemýšlel.

„Proč? Vždyť za Pea Eye žádnou zodpovědnost nenesete,“ řekl Call. „Dokonce jste se s tím člověkem v životě ani nepotkal, tak vám nikdo nemůže mít za zlé, že se oženil a usadil.“

„Mně můžou mít za zlý všecko,“ ujistil ho Brookshire. „Jsem jedním z těch, který si slíznou všecko, když se něco zvrtne.“

Několik minut seděl se skloněnou hlavou a litoval se. Zdálo se mu, že život není nic jiného než jeden průšvih za druhým. A jemu vyčtou vždycky všechno. Byl osmým chlapcem v rodině s osmi chlapci. Matka mu vyčítala, že není holčička, kterou si přála, otec mu vyčítal, že se nedokáže vydat do světa a zbohatnout. Jeho bratři mu vyčítali, že je skrček, a v armádě mu vyčítali, že je zbabělec.

To poslední bylo oprávněné, to musel uznat. Byl skutečně zbabělec, víceméně. Pěstní souboje ho děsily, střelba ho vždy úplně vyplašila. Nesnášel bouřky a blesky a raději bydlel v prvním patře činžovního domu, aby mohl v případě požáru snáze utéct. Měl strach, že si ho Katie nevezme, a jakmile si ho vzala, začal se bát, že ho opustí nebo že zemře.

Ale ze všech věcí, kterých se ve svém životě bál, byl hněv plukovníka Terryho jednoznačně tou nejstrašidelnější. Brookshire měl z Terryho výbušné povahy tak obrovský strach, že by si radši ukousl jazyk, než aby plukovníkovi sdělil byť jen jediné písmenko ze špatné zprávy.

O tom, co Brookshire říkal, Call nepochyboval. Muž, který nedokázal udržet kontrolu ani nad svým kloboukem, pravděpodobně přitahoval spoustu výčitek. Z tohoto hlediska, říkal si Call, nebyl Brookshire nepodobný samotnému Pea Eyeovi. Pea měl podivný sklon si myslet, že každý neblahý zvrat osudu je nejspíš jeho vina. Když hnali dobytek do Montany, stalo se na jejich dlouhé cestě mnoho nejrůznějších věcí, kterým se nedalo nijak snadno předejít. Například jednoho rána se malý texaský býk, kterého se všichni kovbojové báli, popral s grizzlym. Grizzly se býka ani trochu nebál. Souboj byl víceméně nerozhodný, i když býk ve snaze neztratit tvář přišel o velkou část své kůže.

Z důvodů, které nikdo nedokázal pochopit, si Pea Eye usmyslel, že za ten střet může on. Domníval se, že měl buď býka uvázat na provaz, nebo medvěda zastřelit, ačkoli ani jedno, ani druhé by podle Callova názoru nebylo rozumné. Kdyby býka uvázal, mohl by strhnout jeho koně a v tom případě by je medvěd dostal oba. Kdyby se Pea pokusil grizzlyho zabít svou příruční zbraní, mohl by se medvěd místo na býka vrhnout na kovboje.

Pea Eye se tímto incidentem a svou vinou trápil ještě i víc jak pět let poté. Dokazovalo to jen jediné: pokud jde o obviňování sebe sama, lidé nejsou rozumní.

Podle Callova názoru byli lidé obecně rozumní jen zřídkakdy. Říkal si, že na Pea Eyeovu dezerci reagoval rozumně, dokud u toho Pea Eye byl. Jenže teď, když už nestál svému bývalému desátníkovi tváří v tvář, si Call uvědomil, že v něm roste hněv. Pea Eye do svého hraničářského oddílu přijal ještě jako mladého kluka, dost mladého na to, aby mohl být oficiálním členem jakékoli vojenské organizace. Ale ten kluk působil na něj tak čestně, že Call tak trochu ohnul pravidla, která byla tehdy ještě ohebnější.

A teď se zdálo, že ho Pea Eye opustil, že dal přednost manželství. Taková dezerce v něm zanechala hořkou pachuť. Call předpokládal, že jestli se na někoho ze své staré jednotky může spolehnout, je to právě Pea. Přesto se však ukázalo, že na Peaho se mohla spolehnout leda tak Lorena, kdysi děvka, teď učitelka.

Call nepochyboval o tom, že za jejich sňatkem stála Klára Allenová, a přestože od té doby uplynulo již patnáct let, stále se s jejím zásahem nedokázal srovnat. Vzdělávat Lorenu, to byla jedna věc. Děvky mají samozřejmě stejné právo se zdokonalovat jako kdokoli jiný. Ale zařídit to tak, aby si ta děvka vzala jeho nejdůvěrnějšího pomocníka, to už bylo něco úplně jiného.

Pom Boggett, nejlepší z kovbojů z hatcreekské party a mnohem lepší jezdec, než byl kdy Pea, po Loreně toužil celé roky. Proč ji Klára nemohla pošťouchnout, aby kývla na Poma? Do té doby neprojevoval Pea žádné velké sklony k rodinnému životu, ačkoli krátce usiloval o jednu poněkud panovačnou vdovu v Osamělé holubici. Nebo spíš ona krátce usilovala o něj. Jejich stopovací výprava to ukončila, pokud vůbec bylo co ukončovat.

Kvůli Klářině zásahu nebo Lorenině troufalosti nebo kombinaci obojího mířil teď Call na jih jen s jedním yankeeským úředníkem, aby zatnul tipec nejvynalézavějšímu mladému banditovi, jaký se za posledních deset či více let v pohraničí objevil.

Calla to štvalo. Až příště Pea Eye potká, hodlá mu to jasně vysvětlit.

„Teď lituju, že jsem ho nedonutil jet,“ řekl Call Brookshirovi. „Je nás teď kvůli němu málo. Jenže já jsem nikdy nečekal, že bych musel Pea Eye k něčemu nutit. Dřív se mě pořád držel.“

Brookshire si všiml, že kapitánův obličej se kolem úst poněkud stáhl.

„Jak dlouho už je váš přítel ženatý?“ zeptal se.

„Myslím, že patnáct let. Má několik dětí, i když já jsem je zatím neviděl,“ řekl Call.

„Vy sám jste se nikdy neoženil, chápu to správně?“ položil Brookshire opatrně otázku. Nechtěl toho muže rozčílit, což se mu zjevně povedlo už předtím, když se ho zeptal, jak dlouho je strážcem zákona.

„Ne, to ne,“ potvrdil jeho domněnku Call. „To je jedna z věcí, kterou jsem nikdy nezkusil. Ale vy jste ženatý a jste tady. Vaše žena vám nezabránila v tom, abyste mohl plnit své povinnosti.“

„Prosím vás, Katie by bylo úplně jedno, i kdybych odjel třeba do Číny,“ odvětil Brookshire. „Má svoje šití a taky má kočku. Tu kočku má hrozně ráda.“

Na to Call nic neříkal. Věděl, že některé ženy mají rády kočky, i když důvod, proč tomu tak bylo, mu unikal.

„Takže co uděláme s tím druhým chlapem, když vás váš doprovod odmítnul?“ strachoval se Brookshire. „Znáte nějakýho dobrýho pistolníka ze San Antonia?“

„Nikoho, na koho by byl spoleh,“ řekl Call. „Nevím, co myslíte tím pistolníkem, ale kdybych nějakýho potkal, pochybuju, že bych si ho chtěl najmout.“

„Já to nemyslel vůbec špatně,“ bránil se Brookshire. „My jim tak v New Yorku prostě říkáme.“

„To bych radši tu práci dělal sám, než abych si vzal někoho nespolehlivýho, zvlášť jestli budeme muset do Mexika,“ mínil Call.

„To možná budeme,“ předpověděl Brookshire. „Dyť on přepadnul ten vlak s coahuilským guvernérem! Po přepadení pana Stanforda to bylo to nejhorší, co spáchal.“

„Pochybuju, že věděl, že v tom vlaku jede guvernér,“ řekl Call. „Měl prostě štěstí. Pochybuju, že někdy slyšel o panu Stanfordovi. Ani já jsem o něm nikdy neslyšel, dokud jste se o něm nezmínil.“

„Možná bych měl zavolat plukovníkovi,“ navrhl Brookshire. „Plukovník by dokázal dát dohromady celou armádu, kdyby chtěl. Jsem si jistej, že jednoho chlapa by nám našel.“

„Ne,“ zabručel Call. „Podívám se po něm sám. Váš plukovník by mohl poslat někoho špatnýho.“

„No. Tak to nechám na vás, kapitáne,“ odvětil Brookshire.

Call na to nic neřekl. Nebyl ještě připravený zabývat se otázkou, kdo má Pea Eye nahradit. Pořád na Pea Eye myslel. Na muže, který s ním nešel. A jak na něj myslel, rozčilení, které jen doutnalo, právě vyšlehlo. Teď už byl tak naštvaný, že se musel ze všech sil ovládat, aby nezastavil vlak a nevydal se zpátky za ním. Zčásti byl naštvaný sám na sebe, za to, že byl tak mírný a smířlivý, když stál Pea Eyeově dezerci tváří v tvář. Přísně vzato samozřejmě o žádnou dezerci nešlo. Nebyli v žádné válce, on sám už dokonce ani nebyl hraničář a Pea také ne. Ten člověk ve skutečnosti nebyl jeho zaměstnancem a chystali se jen zlikvidovat banditu, což nebyla žádná skvělá práce, která by člověku vynesla slávu.

Ale na druhou stranu žádná jejich práce nebyla skvělá. Všechno to bylo krvavé, těžké a vysilující, od jejich prvního výpadu proti Kiowům až doteď. V jejich hraničářských životech nebyly žádné polnice, žádné vojenské přehlídky a jen velmi málo jistot. Call zabil několik mužů, indiánů, bělochů i Mexičanů, jejichž odvahu obdivoval. V některých případech dokonce obdivoval i jejich ideály. Mnohokrát, když se vydal do boje, s nepřítelem tak trochu soucítil. Mexičané podél hranic byli na základě smlouvy připraveni o půdu a dobytek, které patřily jejich prarodičům. Komančové a Kiowové museli přihlížet osidlování lovišť, která jim po generace patřila.

Call neměl Mexičanům za zlé, že bojují. Neměl to za zlé ani Komančům nebo Kiowům. Kdyby byl na jejich místě, bojoval by se stejnou vervou. Zavázal se k tomu, že je pozatýká nebo vyžene, ne k tomu, že je bude soudit.

Ale Pea Eyeovi jeho odmítnutí za zlé měl. Samozřejmě že důvody, které Pea uváděl, nebyly jen nějaké plané výmluvy. Skutečně měl ženu, o niž se musel starat, děti, které musel vychovávat, a farmu, na níž musel pracovat.

Podle Callova názoru ale existoval ještě jeden závazek, který byl důležitější než tyto. A tím závazkem byla loajalita. Věřil tomu, že loajalita je nejvyšší ctností. Přišla mu dokonce důležitější než čest. Když lidé mluvili o své cti, což bylo během války velmi často skloňované slovo, nikdy si nebyl úplně jistý, co tím myslí. Naopak si byl ale zcela jistý, co se myslí tím, když se mluví o loajalitě. Muž neopustí své druhy, svůj oddíl, svého vůdce. A pokud je opustí, je, podle Calla, bezcenný.

Takový Jake Spoon, kamarád, kterého nakonec musel sám pověsit, to byl příklad muže, jemuž byla loajalita cizí. Jake hraničařil s Gusem a Callem. Byl to jeden z nejmilejších a nejzábavnějších lidí, jaké kdy Call poznal. Ale nebyl loajální, což se ukázalo v Kansasu, když utekl s bandou loupeživých vrahů. Když ho chytili, Jake do poslední chvíle nevěřil, že by ho jeho staří compañeros pověsili. Ale pověsili ho.

Ale Pea Eyeův případ nebyl zdaleka tak extrémní. Nedal se dohromady s vrahy a zloději, pouze se oženil. Pea nebyl chlap, o němž byste mohli říct, že je mu loajalita cizí. Jenže on byl teď loajální k někomu jinému. Co to o něm vypovídá? Smysl loajality je být stálý. Držet se těch, kteří se drží vás. Pea Eye nesčíslněkrát prokázal, jak moc je loajální, když spolu cestovali po starých stezkách. Jenže pak si vybral novou stezku.

Když o tom tak Call přemýšlel, pociťoval střídavě vztek a smutek. V jednu chvíli měl chuť zajet do Quitaque a Pea Eyeovi prostě nařídit, aby popadl pušku a sedlo a přijel, ale v další chvíli měl pocit, že by měl respektovat jeho volbu a nechat ho na pokoji, na farmě, s jeho ženou a dětmi. On sám by si cestu na jih mnohem líp užil, kdyby cestoval s Pea Eyem, ale na druhou stranu, říkal si, nedělá tuhle práci pro zábavu. Dělá ji proto, aby si vydělal na živobytí. Kdysi v tom bylo něco víc, nebo přinejmenším on sám sebe přesvědčoval, že v tom je něco víc. Politici říkali, že veškeré to zabíjení, co měl na svědomí, bylo nezbytné. Call si ale už ani nebyl jistý tím, že to skutečně tak nezbytné bylo. A i kdyby to byl vždy především jen způsob, jak si vydělat na živobytí, přesto vnímal loajalitu ke svým lidem jako tu nejdůležitější povinnost. A tak ho při vzpomínce na Pea Eyeovu zradu bolestivě píchlo na hrudi.

Brookshire se zahleděl na dlouhou pláň za oknem vlaku a povzdechl si. Vlak jako by se jen tak ploužil. Nebylo tam nic, podle čeho by se dalo měřit, jak se posunují. Byl tam jen horizont a horizont je jen nekonečná čára. Vzpomněl si, že má v kufříku nějaké knihy – šestákové romány, jimiž se zásobil v Kansas City pro případ, že by po cestě podlehl apatii.

Měl s sebou také balíček karet. Obecně dával přednost kartám před knihami. Partička karet tolik nenamáhala jeho mysl.

„Kapitáne, hrajete rád karty?“ zeptal se s nadějí v hlase. Dobrá hra by mu do značné míry pomohla si tu úmornou cestu vlakem zpříjemnit.

„Ne,“ odpověděl Call.

„No, já si myslel, že ne,“ povzdechl si Brookshire a přehraboval se v kufříku, dokud nenašel své levné romány. Vytáhl je, letmo si je prohlédl a pak je opět vrátil tam, odkud je vzal. Po dalším přehrabování našel i balíček karet.

„V tom případě si teda dám solitér,“ odtušil. Ještě jednou s nadějí vzhlédl ke kapitánovi.

Kapitán Woodrow Call neřekl ani slovo.

4.

NA CESTĚ DOMŮ si Pea Eye udělal zajížďku, aby mohl jet kolem školy. Malá školní budova stála na nízkém srázu s výhledem na Červenou řeku. Z určitých míst ji Pea viděl už na patnáct mil daleko.

Pea do školy moc nechodil. A pokaždé když se tam náhodou objevil, Lorena mu dala jasně najevo, že má říct, co potřebuje, a pak si jít po svých. Škola byla její místo. V rušných dnech měla na starosti i třicet dětí a musela se jim věnovat. Clarie byla tak dobrá v pravopisu a v počtech, že Lorena občas dceru nechala, aby jí pomohla s malými dětmi. Ale učitelkou byla ona a většinu toho, co bylo třeba dělat, zastávala ona.

Přesto Pea Eye pocítil naléhavou potřebu svou ženu vidět, i když věděl, že k němu nebude zrovna nejpřívětivější. Když mu kapitán Call zdvořile potřásl rukou a nastoupil zpátky do vlaku, Pea Eyeovi se nejprve ulevilo. Sice to vypadalo, že kapitán není úplně ve své kůži, ale alespoň se na něj nezlobil a nepokoušel se ho přemlouvat, aby s ním jel.

Jenže vlak ještě ani nezmizel z dohledu a pocit úlevy byl ten tam. Pár minut se cítil dobře, ale pak mu začalo být podivně. Přišlo mu, že z něj něco vyprchává, že z něj něco vytéká, jako z vědra proděravěného kulkami. Zaplavil ho smutek, ten samý smutek, jaký cítil už noc předtím v posteli. Ležel vedle Loreny, nechal se hřát jejím tělem, přál si, aby nemusel nikam odcházet. A teď bylo jasné, že nikam odcházet nemusí. Může zůstat se svou ženou a dětmi a věnovat se té spoustě práce, kterou má. Jarní vítr odnesl cíp střechy na stodole. Celé léto a podzim ji chtěl opravit, ale nedostal se k tomu. Teď se může věnovat jak střeše, tak i dalším potřebným opravám. Může dělat kolem domu vše, co se mu zachce.

I přesto ho ale přemohl takový smutek, že se jen stěží ubránil pláči. Vzpomínky se mu mísily s pocity. Když přemýšlel nad děravou střechou své stodoly, vzpomněl si na stodolu, která patřila partě z ranče Hat Creek daleko na jihu v Osamělé holubici. Ta stodola neměla celá léta vůbec žádnou střechu. V Osamělé holubici samozřejmě téměř nepršelo, takže dobytek netrpěl tak moc, jako kdyby ta stodola stála v texaském Panhandlu. Dobytek ale nebylo to hlavní, na co Pea Eye myslel. Dobytek nebylo to hlavní v jeho vzpomínkách. To, na co myslel nejvíc, byla jejich stará dobrá hatcreekská parta, jeho staří compañeros, muži, s nimiž celá dlouhá léta jezdil. Samozřejmě kapitán Call a Gus McCrae a Deets a Newt a Pom Boggett, starý kuchař Bol a Jake Spoon, také Soupy a Jasper Fant a všichni ostatní. Teď byli roztroušeni nejen po celém dobytkářském kraji, ale také v končinách za hranicí života. Gus zemřel v Miles City v Montaně na gangrénu nohy. Deetse zabil indiánský kluk ve Wyomingu, Jakea museli sami oběsit v Kansasu. A toho kluka Newta, toho skvělého klučinu, kterého měl Pea tolik rád a vždycky si ho vážil, rozdrtila Čertice, daleko nahoře na Milk River.

Pea miloval svou ženu a děti a svůj život si bez nich nedokázal představit. Nechtěl jít s kapitánem ani předtím, ani teď. Ale přesto se mu po jeho starých parťácích z cest stýskalo. Kluci už spolu nikdy nikam společně nevyjedou, už nikdy nevytvoří oddíl. Je to smutné, ale takový už je život.

Věděl také, že se kapitán musel hodně přemáhat, aby udržel nervy na uzdě, když se ukázalo, že se bude muset vydat na lov Joeyho Garzy sám. Bandita samotný ovšem Pea Eye neznepokojoval. Nedokázal si představit zločince, kterého by kapitán nezkrotil. Takový byl prostě řád světa. Jenže tu byla Lorena a Lorena ho neustále upozorňovala na to, že řád světa se může změnit.

„Nic netrvá věčně,“ vedla si svou. „My zestárneme a děti vyrostou.“

„Já zestárnu první – řek bych, že už starej jsem,“ odpovídal Pea Eye. „Ty hned tak nezestárneš.“

„To teda nevím,“ krčila Lorena rameny. „Porodila jsem pět dětí. To tě rozhodně neomladí.“

Teď, když jel podél bledé řeky s širokým písčitým korytem a občas zahlédl školu, kde jeho žena trávila dny, musel Pea Eye uznat, že se řád světa změnil. Právě tohle byl jeden z těch dnů, kdy se řád světa změnil.

Lorena sledovala příchod svého muže proskleným oknem ze své třídy. To sklo muselo být objednáno z Fort Worthu a celá quitacká komunita na něj byla náležitě pyšná. Jen málo osadníků si mohlo dovolit vlastnit skleněná okna.

„Hele, támhle jde tvůj táta,“ oznámila své dceři Clarie. „To by mě zajímalo, jestli mu kapitán Call trochu vyčinil.“

„To by teda neměl. Můj táta mu nepatří,“ usoudila Clarie. Kapitána, muže, kterého nikdy nepoznala, z duše nenáviděla. Nikdy se na ni a na ostatní děti nepřišel ani podívat, a přesto se neustále vznášel nad jejich životem jako hrozba, protože měl moc odvést jejich otce pryč. Věděla, že se její otec cítí být kapitánovi zavázán, ale nevěděla proč. To nebyl kapitán, kdo dal její matce peníze na koupi farmy. Její matka toho staříka také nenáviděla. To Clarie moc dobře věděla, protože potají své rodiče poslouchala. Polovina hádek, které za svého dětství zaslechla, se týkala kapitána Calla. Ve skutečnosti to ale nebyly žádné hádky. Její otec se hádat neuměl, nebo nechtěl. To matka, ta se rozhodně hádat uměla. Když se její matka naštvala, říkala spoustu ošklivých věcí. Otec většinou mlčel a jen matku poslouchal. Snažil se ze všech sil dělat to, co po něm chtěla. Neudělal to jedině v těch chvílích, kdy ho potřeboval kapitán. To prostě osedlal koně a odjel.

„Myslela jsem, že jel s kapitánem,“ řekla Clarie, když viděla tátu přicházet.

„Ne, nejel,“ řekla Lorena. „Konečně se tomu chlapovi vzepřel.“

„Proboha živýho!“ vykřikla Clarie. Bylo to pro ni obrovské překvapení, nečekaná změna. „Máš radost, mami?“

„Budu mít radost, až budu vědět, že je to skutečně pravda,“ odtušila Lorena.

Právě se chystala zkoušet několik starších dětí z násobilky, ale teď učebnici aritmetiky zaklapla a došla k zadnímu vchodu do školy. Pea Eye přijel až ke vchodu jako spráskaný pes. Věděl, že to Lorena nemá ráda, když se objeví ve škole. A stejně tak neměla ráda, když vypadal jako spráskaný pes. Měla pocit, že na něj musela být zlá. A Lorena nechtěla mít pocit, že byla na svého muže zlá. Za celá ta léta, kdy byli manželé, na ni nikdy ve vzteku nezvýšil hlas, natož aby na ni vztáhl ruku. Věděl, že Lorena není anděl. Roky plynuly a Pea se k ní přes to všechno jako k andělovi choval. Tak vyrovnaný muž byl vzácností a Lorena to věděla.

Jenže zrovna teď měla moc práce. Čekala na ni třída, která se potřebovala učit počty. Jen málo jejích žáků bylo v počtech zběhlých.

„Takže kapitán jel beze mě,“ řekl Pea Eye tiše. Připadal si nepatřičně. Stejně jako pokaždé, když navštívil svou Lorie ve škole. Vlastně si ani nebyl jistý, proč přišel. Cítil ve svém nitru smutek a chtěl jen pobýt pár minut se ženou.

„Rozčílil se na tebe?“ zeptala se Lorena.

Dojalo ji, že za ní její muž přišel. Ve svém životě pochybovala o mnoha věcech, ale nikdy nemusela pochybovat o tom, že ji Pea Eye potřebuje. Pokud vůbec něco potřeboval, byla to ona. Teď byl celý zasmušilý a bledý. Poslední dobou se budil s nepříjemnými bolestmi hlavy.

„Jsi nemocný, miláčku?“ zeptala se a náhle změkla. Proč jen na něj bývá často tak přísná? Zdálo se, že to Pea v ní prostě vyvolává, a to z jednoho jediného důvodu: miluje ji k zbláznění. Vždycky se jí líbilo, že ji miluje, ale někdy si přála, aby to nedával tak najevo.

„Ne, jenom mi potřásl rukou a jel,“ řekl Pea Eye.

„To už tě zase bolí hlava?“ zeptala se.

„Tepe mi v ní,“ přiznal Pea. „Ten kůň má hrozně tvrdej krok.“

To není tvrdým krokem, to je tvrdou manželkou, pomyslela si Lorena. Ale říkat mu to nemělo smysl. Obvykle ani nevěděl, že ho trestá, ani když ho trestala přísně.

„Počkej chvíli,“ řekla a vrátila se zpátky do školy. Clarie právě utěšovala malého chlapce, který se počural. Tu zimu se mu zbláznila matka a dítě museli poslat pryč. Ve škole se chlapeček dva ze tří dnů počurával. Hrozně moc se mu po matce stýskalo.

„Clarie, měla bys jít s tatínkem domů,“ řekla Lorena. „Není mu dobře.“

„Ale mami, chtěli jsme se dneska učit s Royem,“ namítla Clarie a přes celou místnost se podívala na Roye Bensona. Roy byl nejvyšší chlapec ve škole, na druhého nejvyššího měl náskok několik centimetrů. A také byl nejhezčí. Byl skoro stejně vysoký jako její táta. Možná i proto se jí tak líbil.

„S Royem se můžeš učit zítra. Dneska tě potřebuje tvůj otec,“ trvala na svém Lorena.

„Ale kdo ti pomůže s Laurie a klukama po cestě domů?“ zeptala se Clarie v usilovné snaze vymyslet nějaký dobrý důvod, proč by tu měla zůstat. Royova rodina uvažovala o tom, že ho ze školy vezmou, protože už ho nemohli při práci na ranči postrádat. Ani za nic nechtěla přijít o jediný den strávený s Royem. Na ranč rodiny Bensonových to bylo z jejich farmy patnáct mil. Clarie měla pocit, že jakmile odejde ze školy, už ho nikdy neuvidí.

„Odkdy mám problémy dostat se domů se svýma vlastníma dětma?“ Loreně pomalu docházela trpělivost. Nutně potřebovala, aby už Clarie s Pea Eyem odešli. Děti začínaly vyvádět jako pokaždé, když jim na pár minut nevěnovala pozornost. I Roy Benson obvykle patřil k provokatérům. Byl to bystrý kluk, ale čišela z něj čertovina.

„Já vím, že nemáš problémy, ale Laurie je moje sestřička a já jí ráda pomáhám,“ nevzdávala se Clarie.

„Pomáháš jí, to jo, ale já teď potřebuju, abys pomohla svýmu otci.“ Lorena byla neoblomná. „Nežádala bych tě o to, kdybych si tím nebyla jistá.“

Clarie to vzdala. Matka na ni vrhala pohled, jakému chytrý člověk rozhodně nechce odporovat.

„Můžu jenom dojít Royovi říct, že se s ním dneska učit nemůžu?“ zeptala se.

„Všechno mu to řeknu,“ slíbila Lorena. „Nevypaří se, Clarie. Bude tady i zejtra.“

„Mami, řeklas ‚zejtra‘,“ upozornila ji polekaná Clarie. Tohle slovo, na němž si Lorena dávala tak záležet, jí ujíždělo jen ve chvílích, kdy byla naštvaná nebo spěchala.

„Jo, protože mě rozčiluješ,“ pěnila už Lorena. „Víš moc dobře, že když mě rozčiluješ, mluvím nespisovně.“

„Třeba tady Roy zítra nebude,“ namítla ještě Clarie a vrátila se k tomu, o co tu původně šlo. „Možná ho jeho rodiče donutěj pracovat a já už ho pak nikdy neuvidím.“

Cítila hořkost. Roy byl jediný hodný kluk, kterého znala, a jeho rodina ho teď možná donutí ji tu nechat, protože musí doma pomáhat s dobytkem.

Ale ať už cítila hořkost, nebo ne, věděla, že vyprovokovat matku za určitou hranici není moudré, a ta hranice se už velmi přiblížila. Ještě jednou se zoufale podívala na Roye, který zrovna škádlil jedno malé dítě a nevšiml si jí, a pak vyšla ven a poslušně nasedla k otci na koně. Větrník, velký šedý kůň jejího otce zachrčel, ale aspoň neprděl. Clarie z nějakého důvodu uvádělo koňské prdění do hlubokých rozpaků, aspoň když u toho byl nějaký muž, dokonce i když tím mužem byl její otec.

„Tati, líbí se ti Roy Benson?“ zeptala se, když klusali domů.

„Roy? No, je takový vyčouhlý, ale to já taky,“ pousmál se Pea Eye.

5.

POSLEDNÍCH PĚT MIL do Ojinagy musel jít Billy Williams pěšky, protože přišel o koně. Byla to směšná nehoda. Jeho pověst posledního velkého zvěda tím jistě dost utrpí, a to jeho pověst už beztak byla dost mizerná.

Billy přišel o koně proto, že si potřeboval ulevit. Celou cestu z Piedras Negras udržoval ostré tempo. Novinky, o nichž se dozvěděl, byly naléhavější než jeho naléhavá potřeba, a tak se rozhodl ji ignorovat, a to tak dlouho, než se začalo schylovat ke skutečné pohromě. Poté se mu nedařilo koně řádně uvázat, a tak se zvíře zatoulalo. Snad kvůli tomu ostrému tempu, které udržoval, nebo kvůli množství tequily, kterou při tom udržování tempa vypil, si Billy ulevil tak výtečně, až z toho na několik minut usnul. Ve dřepu. To samo o sobě nebylo nic nového, často se mu stávalo, že když si přidřepl a konal potřebu, na pár minutek zadřímnul. Dřep byl poloha, která mu naprosto vyhovovala. Faktem bylo, že mu moc jiných poloh nevyhovovalo. Když se postavil a narovnal, hrozně se rozkašlal. Podle diagnózy se mu několik žeber zabodávalo do plic, což byl důsledek několik let starého střetu s bizoní samicí, která vypadala jako mrtvá, ale byla živá.

Ležet na zádech taky nebylo dobré. Tuto polohu obvykle doprovázela bolest hlavy, nejspíš proto, že Billy si na záda lehal zpravidla jen tehdy, pokud se sťal do němoty.

Jeho kůň ve skutečnosti nebyl daleko, ale Billy ho neviděl. Kdysi míval tak ostrý zrak, že na vzdálenost téměř třiceti metrů viděl malou zelenou housenku na malém zeleném listu. Teď by na třicet metrů neuviděl ani svého koně. Pro proslulého zvěda, jakým Billy býval, to byl stav dost bezútěšný.

„Willie, už bys to měl radši pověsit na hřebík,“ řekl mu jeho kamarád, soudce Roy Bean, když ho naposledy navštívil. „Takhle slepej chlap, jako seš ty, by už po řece jezdit neměl. Co kdybys spadnul do díry? Schramstlo by tě to, a šmitec.“

Když sděloval Billymu svůj názor, nezněl Roy Bean nijak znepokojeně. Stejně jako většina ostatních věcí, které Roy Bean říkal, i toto říkal hlavně proto, že byl ješitný a arogantní. Nikdy se nedokázal nabažit zvuku vlastního hlasu, ačkoli pro nikoho kromě něj samotného žádný zvláštní půvab neměl.

„Sám seš devět z deseti dní úplně namol, tak co brání tobě spadnout do díry a bejt schramstnutej?“ zeptal se Billy.

„Pravdou je, že tady na týhle židli v tomhle saloonu nesedím devět dní z deseti, ale deset dní z deseti,“ řekl Roy Bean. „Kdybych tady moh sedět jedenáct dní z deseti, tak bych tady seděl. Netoulám se někde, kde bych moh spadnout do nějaký díry a bejt schramstnutej.“

O tom se dalo jen těžko diskutovat. Roy Bean jen zřídkakdy opouštěl svou židli. Ještě méně často pak opouštěl svůj saloon, a pokud bylo známo, ještě ani nikdy neopustil své město Langtry v Texasu, město, jehož součástí byl především saloon Roye Beana.

„Jenže já nejsem poslední z velkejch zvědů,“ odtušil Roy Bean. „Nepotřebuju se trmácet roklema. Nemám žádnou pověst, co bych si musel udržovat.“

„Já do žádný díry nespadnu,“ ujistil ho Billy. „A žádná díra mě neschramstne. Na to, abych přestal dělat zvěda, bych musel bejt slepej eště kapku víc,“ dodal Billy, ačkoli to bylo jen takové chvástání. Cestování mu dělalo čím dál větší problémy, a pokud jde o stopování, snad by dokázal vystopovat slona, kdyby se od něj udržoval na doslech. Ale stopovat cokoli menšího, jako například vlastního koně, to bylo beznadějné.

„No, a když už se vyhneš dírám, tak máš problém se zabijákama,“ připomněl mu Roy Bean. „Nevidíš nic před sebou, za sebou ani vedle sebe. I ten nejblbější zabiják na celým západě se k tobě v klidu připlíží a podřízne ti krk.“

Billy se zdržel komentáře. Během tohoto rozhovoru seděli oba muži v Royově zavšiveném a zaplivaném saloonu. Bylo tam moc vedro a moc špíny a alkohol byl moc drahý, ale byl to jediný saloon široko daleko. A ten alkohol byl taky jediný, který se dal podél tohoto úseku hranice sehnat.

Roy Bean se nedávno z nudy, chamtivosti a domýšlivosti jmenoval soudcem této rozsáhlé jurisdikce, celé západní oblasti Trans-Pecos, a teď svévolně věšel lidi, často kvůli dohadům o částky nepřesahující padesát centů. To, co Roy Bean dělal, bylo příšerné, aspoň podle Billyho názoru. Jemu samotnému se často stávalo, že měl s Royem Beanem nesrovnalosti v částkách mnohem vyšších, než je padesát centů. Mnozí Royovi voliči mu říkali, že by neměl kvůli tak malicherným obnosům věšet lidi, a on měl, jako ostatně vždy, pro každého připravenou odpověď.

„Člověk, kterej ukradne padesát centů, by klidně ukrad i milion dolarů, kdyby se mu k tomu naskytla příležitost,“ řekl Roy.

„Royi, taková příležitost se nemůže naskytnout, aspoň ne tady,“ podotkl Billy. „Nikdo tady nemá milion dolarů, co by se dal ukrást. I padesát centů v hotovosti tady má jen málokdo.“

„Já třeba mám padesát centů,“ namítl Roy. „A taky si je hodlám nechat.“

„A dybysem ti je ukrad, pověsil bys mě?“ zeptal se Billy. Nepředpokládal, že by byl Roy příliš měkkosrdcatej člověk, ale řekl si, že se ho pro jistotu zeptá.

„Pověsil bych tě hned, jak bych našel provaz,“ odpověděl Roy sladce.

„Známe se už takovejch let,“ připomněl mu Billy. „Několikrát sem se vo tebe staral, když si měl horečku, a jednou sem zabil Mexičana, co na tebe měl spadeno. Hádám, že kdybych ho nevoddělal, časem by ti podříznul krk.“

„A jak jsi toho Mexičana zastřelil?“ zeptal se Roy. Byl mistrem v odvádění pozornosti otázkou.

Billy se musel na chvíli odmlčet a přemýšlet. Od onoho střetu uplynulo už několik let a jeho paměť byla zakalená téměř jako jeho zrak.

„Nebyl to žádnej kolt,“ řekl nakonec. „Už si nepamatuju, co to bylo. Ňáká pistole. Proč tě to zajímá? Je po něm, což je jeden z důvodů, proč ty seš naživu. A teď mi tady řekneš, že bys mě pověsil kvůli padesáti centům. To mi přijde dost krutý.“

„No, já nevím, jestli bych zvládnul vzít do ruky ten provaz, kdybych spěchal,“ uvažoval Roy. „Kdybys byl hbitej, tak bys mi třeba utek.“

„A vůbec, kdo říká, že můžeš bejt soudcem?“ zeptal se Billy. „Chtěl bych vidět nějaký papíry, kde je to napsaný, než bych se nechal pověsit.“

„Odkdy ty umíš číst právnický papíry?“ podivil se Roy. „Znám tě už dost dlouho a nikdy sem tě neviděl číst nic jinýho než blbý karty.“

„Dybysem měl na vybranou, jestli číst, nebo viset, tak bych to zvládnul přečíst,“ řekl Billy. „Nemůžeš přece jen tak říct, že seš soudce, a myslet si, že je to fakt. Někde na to musíš mít papíry.“

„Tady na západ vod Pecosu můžeš bejt soudce, když si to moc přeješ,“ řekl Roy. „A já si to moc přeju.“

„A co dybych ti vzal jenom deseťák?“ nedal se Billy. „Co by se stalo pak?“

„Stejnej rozsudek, kdybys ho vzal mně,“ odvětil Roy. „Já svý deseťáky potřebuju. Kdybys ukrad deseťák nějakýmu Mexičanovi, tak bych tě možná i pustil. Oficiálně nemůžu tolerovat krádež žádný částky,“ dodal.

„Já zas nemůžu říct, že bys kdy za něco stál, Royi,“ povzdechl si Billy. „Je k vzteku, že ses takhle na starý kolena rozhodnul bejt soudce svejch bližních. A za všecko může tendle saloon. Je to jedinej saloon široko daleko. To proto si myslíš, že můžeš bejt soudce.“

„Uznávám, že to byla dobře načasovaná koupě,“ připustil Roy.

„Tys nic nekoupil, dyť jsi zastřelil majitele,“ připomněl mu Billy. „Toma Sykese, já ho znal. Sám to byl jenom hrdlořez.“

„Přesně tak. Takže sem tenhlecten jeho saloon koupil za kulku,“ ušklíbl se Roy. „Celkem za tři kulky. Tomovi se moc umřít nechtělo.“

„To je furt levný,“ podotkl Billy.

„Není to tak levný jako jedna kulka,“ opáčil Roy. „Smutná pravda je, že moje střelecký umění šlo dost do háje. V dobách svýho nejlepšího mistrovství bych na Tommyho Sykese tolik munice nepotřeboval.“

Billy potřeboval s Royem vycházet kvůli saloonu, ale ještě naléhavěji se potřeboval teď dostat do Ojinagy a předat Maríe zprávy, které se doslechl v Piedras Negras. Billyho hrozně mrzelo, že kvůli dlouhému sraní a krátkému zdřímnutí přišel o koně. Ale tak se to prostě stalo a nešlo s tím nic dělat, jen se belhat dál.

Když se konečně dopotácel k Maríinu domu, byl úplně vyčerpaný. Z dlouhé namáhavé chůze se mu motala hlava a potil se jako dveře od chlíva. Musel se prodrat stádem Maríiných koz. Kozy si zřejmě myslely, že sem spěchá celou cestu až z Piedras Negras jenom proto, aby je nakrmil.

María uslyšela mečení koz a šla se podívat ven. Někdo viděl nedaleko vesnice pumu a María nechtěla, aby jí puma nějakou kozu sežrala. Ale ony jenom mečely na Billyho Williamse, který vypadal, že se každou chvíli zřítí na obličej.

„Kde máš koně?“ podivila se, když vycházela ven, aby si ho lépe prohlédla. Znala Billyho Williamse už mnoho let. Někdy ho nechávala u sebe doma, protože měl rád její děti a pomáhal jí s nimi mnohem víc než kterýkoli z jejích manželů. Také ji miloval, ale to bylo něco, o čem mu nedovolila mluvit.

„Kde je Joey? Mám špatný zprávy,“ řekl Billy a zastavil se mezi kozami. María ho trochu vyděsila. Vždycky ho děsila. Když za ní přišel domů, nic nečekal.

„Joey odešel. Já nevím, kam šel,“ řekla María.

„To je ale smůla,“ zavrčel Billy. „Jel sem tak dlouhou cestu, abych mu donesl nějaký novinky, a teď sem hrozně unavenej. Sem unavenej, slepej a starej. A taky mám žízeň.“

„Můžeš spát v boudě u sedel,“ navrhla María. „Pojď dál. Dám ti najíst a udělám ti kafe. S tvýma ostatníma trablema ti ale nepomůžu.“

„Radši bych si dal flašku piva, jestli bys ji mohla postrádat,“ řekl Billy a dobelhal se do domu. „V takovýmhle horku nechodím skoro nikdy po svejch a dneska bych taky nešel, dyby mi neutek kůň.“

„Já ale doma pivo nemám,“ zamračila se María. „To přece víš. Zůstaň tady. A jestli chceš pivo, budeš muset do kantýny.“

„Ale co je na pivu špatnýho?“ zeptal se Billy a přál si, aby María nezněla tak odměřeně. Nevěděl, proč si řekl o pivo, přestože věděl, že ho María doma nemívá. María kdysi bývala neskutečně krásná. A nejspíš byla krásná pořád. Jenže kvůli svému mizernému zraku viděl při pohledu na její tvář jen matnou siluetu. Musel tu siluetu doplnit vzpomínkami na ni. Když byl mladší, velmi po Maríe toužil. Byl by se s ní oženil nebo jí dal cokoli, jen aby mohl okusit její náklonnost, ale nikdy ji neokusil. Pořád po Maríe toužil, i když teď už ji neviděl jinak než ve svých vzpomínkách.

„Na pivu není špatnýho nic,“ řekla mu María. „Na chlapech je něco špatnýho. Na opilých chlapech. Někteří z nich bijou svý ženy. Někteří zbili i mě. Jestli chceš pivo, běž si do kantýny. Nejdřív mi ale řekni, co máš za novinky.“

„Jsou to důležitý zprávy,“ řekl Billy. Uviděl u kamen stát vědro s vodou a naběračkou. Přibelhal se k němu a nabral si plnou. Voda byla chladivá a příjemná. Ani se nenadál a už měl v sobě třetí naběračku.

„A ty ani nevíš, jakým šel Joey směrem?“ zeptal se Billy.

María neodpověděla. Nerada odpovídala na otázky, ani o svém synovi Joeym, ani o ničem jiném. To, co věděla, bylo jenom její. Nikdo na to neměl právo, leda tak její děti, a i jejich práva měla své meze. Mnoho z toho, co věděla, nesměl vědět nikdo. Bylo to jenom její a díky tomu, že to věděla, se jí podařilo přežít. Lidé jsou zvědaví a ženy jsou v tomto ohledu ještě horší než muži, ale to není její problém.

„Šel tam, kam ho zavál vítr?“ nadhodila. „Joey je mladej kluk. Tisíc mil je pro něj jako nic.“

„No, tentokrát možná ani tisíc mil stačit nebude,“ odtušil Billy.

María na něj jen pohlédla. Vypadal odporně, byl špinavý a táhlo z něj. Z vodnatých očí mu vytékaly ospalky až na tváře, které byly z dlouhých let pití úplně brunátné. Ale byl jí a jejím dětem věrný už mnoho let. Když byl Joey malý, Billy byl jediný chlap, který se k němu choval hezky. Koupil mu jeho první sedlo. Jednoho dne, to bylo Joeymu šest, prostě přinesl sedlo a dal mu ho. Ten den, kdy mu Billy přinesl sedlo, byl Joeyho nejšťastnějším dnem.

María žila tehdy s Juanem Castrem, svým druhým a nejhorším manželem. Juan Castro byl tak žárlivý, že se mu María nikdy neodvážila říct, že je Joey její syn, a tak předstírala, že je to dítě její mrtvé sestry. Přesto ještě téhož roku prodal Juan Castro Joeyho Apačům. María byla tehdy v Agua Prieta a starala se o svou umírající matku. Když se vrátila do Ojinagy a zjistila, že její syn je pryč, šíleně se rozzuřila. Řekla Juanu Castrovi, že ho zabije, hned, co půjde spát. On ji zbil, jako už to udělal mnohokrát, a pak odešel. María ho už nikdy neviděla, ale nebylo ani třeba ho zabíjet. Zabil ho jeho vlastní bratr, když se pohádali o koně.

A tehdy šla za Billym Williamsem a prosila ho, aby šel obchodovat s Apači a získal jejího syna zpět. María se nikdy neprodávala. Nikdy nebyla s žádným mužem, kterého by nechtěla. Teď ale byla zoufalá. Nabídla Billymu Williamsovi, že s ním bude, pokud se vydá zachránit jejího syna. To ještě nikdy žádnému muži neřekla. Považovala se za ženu, která má na muže pech. Vybírala si špatně, ale vybírala si z lásky. Joey byl její prvorozený syn a ona věděla, že ho Apači zabijí, když je něčím popudí nebo se jim znelíbí. Anebo ho sami vymění ještě někam dál na sever a ona už ho nikdy nenajde.

Kdyby měla přijít o Joeyho, nechtěla María dál žít. Ale musela se tu postarat ještě o dvě další děti, které měla s Juanem Castrem. Chlapec jménem Rafael to neměl v hlavě v pořádku a bez její péče by nepřežil. Dívka Teresa byla bystrá, hezká a hbitá, ale narodila se slepá. Rafael žil mezi kozami a slepicemi. Teresa, jeho sestra, se stále držela u něj, protože byla jediná, kdo rozuměl jeho nesrozumitelným slovům.

María věděla, že nebude mít sílu vychovávat své postižené děti, pokud se jí Joey nevrátí. Kdyby přišla o prvorozeného syna, vzdala by to. Začala by se kurvit nebo ještě něco horšího. O Billym se říkalo, že je dobrý zvěd, protože uměl indiánské jazyky. Kvůli svým dětem se nehodlala jen tak vzdát.

Šla tedy za Billym Williamsem a nabídla se mu. Jenže Billyho Williamse, který za ní často chodil, a dokonce se s ní pokoušel oženit, tím ke svému překvapení uvedla do rozpaků.

„Ale ne, to by nebylo správný. To bych nemoh,“ řekl Billy. Opřel se na židli dozadu a lehce se na ní zhoupl, jako by se chtěl vzdálit od sebemenšího pokušení.

María na okamžik pocítila beznaděj. Neměla nic jiného, co by mu mohla nabídnout, a ten chlap teď odmítal to, co si tak často přál.

„To by nebylo správný,“ zopakoval Billy. „Hlavně se kvůli tomu nerozrušuj, Mary. Joeyho najdu.“

Našel Joeyho daleko na severu, v pohoří Sierra Madre, ale Apači ho vyměnit nechtěli. Jediné, co mohl Maríe říct, bylo, že Joey vypadá zdravě a mluví apačsky lépe než on.

O rok později, to už byla María tak nešťastná, že měl Billy strach, že zemře, se vydal do Sierry Madre znovu, leč opět bez úspěchu. Tentokrát si vzal i dost peněz, aby si Joeyho koupil, ale Joey nebyl nikde k nalezení. Utekl a ani Apači ho nedokázali chytit. Od té doby ho nechytil nikdo. V Ojinaze se objevil týden po Billyho návratu, právě když María propadala úplné beznaději.

Později Joey tvrdil, že právě ta léta, která strávil u Apačů, mu umožnila tak lehce vykrádat gringům vlaky. Apači k němu byli tvrdí, ale věděli toho hodně. Joey se naučil všechno to, co znali, a nic z toho nezapomněl.

„Pověz mi, co máš za novinky,“ řekla mu María. „Já jsem tady, ale Joey ne.“

„Železnice najala Woodrowa Calla, to je všecko,“ řekl Billy. Byl rád, že je to venku. „Víš, kdo to je, ne?“

„Jo, měla bych ho znát, pověsil mýho otce a mýho bratra,“ povzdechla si María. „A taky mýho švagra. Call udělal z mojí sestry vdovu.“

„No, tak právě toho si najali,“ zopakoval Billy. „Řek bych, že to je kompliment. Za jen tak nějakýho banditu by železnice tolik peněz neutratila.“

„Ty Calla znáš?“ zeptala se María. Přeběhl jí z toho jména mráz po zádech. Měla svého otce i bratra ráda. Neprovedli nic horšího, než že si vzali zpět koně, které jim sebrali Texasané. Kvůli žádnému jinému žijícímu muži se netrápila tolik jako kvůli Woodrowu Callovi. Ani její čtyři manželé, z nichž tři ji bili, ani gringos, kteří ji uráželi a domnívali se, že když je snědá, je to děvka, jí nezpůsobili tolik bolesti.

A Call teď chce Joeyho. Chce jejího prvorozeného syna.

„Jo, znám ho, ale ne úplně z poslední doby,“ vzpomínal Billy. „Onehdá sem pro něj asi měsíc hraničařil, ale vyhodil mě za to, že sem chlastal na hlídce. Sem starší než on, a dycky když mám žízeň, tak piju. Celej život. Na mou vostražitost to nemá žádnej velkej vliv, ale kapitán mi nevěřil. Anebo mě neměl rád, možná tak něco. Prostě se se mnou nemaloval.“

„Poznal bys ho?“ zeptala se María.

„Ale jo. Myslím, že bysem ho poznal,“ kývl Billy.

„Jestli sem přijde, ukaž mi ho,“ řekla María.

„Proč, abys ho mohla zabít?“ zeptal se Billy.

María neodpověděla. Billy věděl, že je lepší otázku neopakovat. Když někdo opakoval otázku, jen tím Maríu přiměl mlčet ještě zarytěji.

„Jak se menoval ten tvůj poslední manžel?“ zeptal se Billy, aby změnil téma. „Už mi to vypadlo.“

„Roberto Sanchez,“ odpověděla María.

„Nikde ho tu nevidím, vodešel?“ pokračoval.

„Odešel,“ řekla María.

„Jestli dobře počítám, tak to jsou čtyři manželé.“ Billy se zamyslel. „Ty dva zlí a Benito a pak tenhle. Nevím, jestli byl tenhle taky zlej.“

„Proč počítáš moje manžele?“ zeptala se María. Sama sobě navzdory se tím svým způsobem pobavila. Nebohý, vyhublý a poloslepý Billy v sobě měl pořád kus života. Pořád se o ni zajímal, tak moc, že chtěl vědět, jestli je tu někde poblíž její manžel. Život ho stále bavil. Kdysi je život bavil oba, a to hodně. Tančili spolu, smáli se spolu. Byly chvilky, kdy život stále bavil i Maríu, jenže byly čím dál vzácnější. Přišlo jí ale zajímavé, že takhle starý chlap, který nemá peníze a téměř nevidí, pořád dokáže najít zalíbení ve věcech, které lidé dělají. A možná ji pořád chce.

„Prostě mě baví sledovat tvoje manžele. Je to můj koníček,“ nadhodil Billy. „Proč señor Sanchez vodešel, nechci-li snad vědět moc?“

„Chceš toho vědět moc,“ uzemnila ho María.

„Bolí mě nohy, tak mi to řekni i tak,“ žadonil Billy.

„Opustil mě, protože mě neměl rád,“ řekla María.