Obsah

Prolog

Pondělí 4. března 2024

1

2

Úterý 5. března 2024

3

4

5

Středa 6. března 2024

6

7

8

9

Čtvrtek 7. března 2024

10

11

12

13

14

Pátek 8. března 2024

15

16

17

18

19

20

21

Sobota 9. března 2024

22

23

24

Neděle 10. března 2024

25

26

27

28

29

Pondělí 11. března 2024

30

31

Úterý 12. března 2024

32

33

34

Středa 13. března 2024

35

36

37

38

39

40

Čtvrtek 14. března 2024

41

42

43

44

Pátek 15. března 2024

45

46

Sobota 16. března 2024

47

48

49

50

51

Epilog

Poděkování autorky

Anna Tell

Minulost nepromíjí

Přeložila Olga Bažantová

I DET FÖRGÅNGNA

Copyright © Anna Tell, 2025

Poprvé vydalo nakladatelství

Wahlström & Widstrand, Stockholm, Švédsko

Vydáno v českém jazyce po dohodě

s Bonnier Rights, Stockholm, Švédsko

a Kristin Olson Literary Agency s.r.o.

České vydání © Bourdon, 2026

Překlad © Olga Bažantová, 2026

Obálka © Jiří Dvorský

ISBN tištěné verze: 978-80-7611-378-7

ISBN e-knihy: 978-80-7611-435-7 (epub)

ISBN e-knihy: 978-80-7611-436-4 (pdf)

ISBN e-knihy: 9978-80-7611-437-1 (mobi)

Tento příběh věnuju svým drahouškům Sigrid a Selmě.

Vaše síla, odvaha a zvědavost jsou mi každodenní inspirací.

Prolog

Květen 2014

Linoleum v předsíni zavrzalo. Zastavila se a poslouchala, jestli se někdo neprobudil, ale slyšela jen hlasité chrápání z ložnice rodičů. Jinak bylo v bytě ticho.

Pohledem zapátrala po náznacích bratrovy přítomnosti, ale boty ani bunda nebyly tam, kam je obvykle odkládal. Byl venku, což ji znervóznilo. Pokud by na něj narazila teď, v tuhle denní dobu a se sbalenou taškou, rozhodně by ji nenechal odejít.

Už už se chystala obout si tenisky a obléct bundu, když se z koupelny ozvalo spláchnutí a našlapování bosých nohou. Vteřinu nato se v předsíni objevila její mladší sestra a vykulila na ni oči.

„Jaktože jsi vzhůru tak pozdě, broučku, neměla bys spát?“

„Měla jsem noční můru a pak jsem potřebovala na záchod.“

„Ach, zlato.“

Vzala sestřičku za ruku.

„Pojď, půjdeme do postele.“

„A proč nespíš ty?“

„Taky se mi zdály nějaký nesmysly. Ale už si zase půjdu lehnout.“

Když tu lež vyslovila, sevřely se jí útroby. Bude tohle poslední věc, kterou své milované sestřičce řekne – nebo aspoň poslední na několik let? Prachsprostá lež!

V ložnici to drobné tělo pečlivě přikryla a potom společně poslaly vzdušný polibek k plakátu pohádkových princezen, který visel na zdi nad postelí.

„Mám ti nechat svítit noční lampičku?“

„Jó!“ řekla sestřička.

„A teď už spi!“

Klekla si k posteli a pozorovala sestru pod růžovou peřinou se spoustou víl.

Když se dech konečně prohloubil, vyplížila se ven, zavázala si boty, popadla bundu, batoh a černou kabelku a tichounce zavřela vchodové dveře.

Ve vzduchu vonělo jaro, ale bylo chladno a rozhodně nemohlo být víc než pár stupňů nad nulou.

Pospíchala ke schodům do metra. Cestu osvětlovaly pouliční lampy a za chvíli už byla na liduprázdném nástupišti. Další souprava měla přijet za dvě minuty. Opřela se o zeď a natáhla si kapuci od mikiny, protože nechtěla riskovat, že ji teď někdo pozná. Co by vůbec řekla, kdyby se někdo zeptal, co tady dělá uprostřed noci? Že opouští milovanou sestřičku a všechny blízké, chystá se odjet na neznámé místo a vlastně netuší, co ji tam čeká?

Snažila se cítit vesele, jenže právě teď jí zmítal především neklid. Ale Elias říkal, že to bude v pohodě. A jestli ne, tak prostě zase pojede domů. To přece není tak hrozné, ne?

Metro zastavilo a dveře se otevřely. V předním vagonu seděla hlučná mládež, proto radši zamířila do druhého vagonu, usadila se a kapuci si nechala na hlavě.

Na stanici T-Centralen se tentokrát nehemžily davy lidí, takže se k autobusovému nádraží dostala za pár minut. Před nástupištěm 18 pár cestujících čekalo, až hodiny ukážou 4.00 a otevře se výstup k autobusu.

Když nastoupila, ukázala řidiči vytištěnou jízdenku a napočítala šest dalších pasažérů. Posadila se k oknu a batoh si položila na vedlejší sedadlo, aby si zajistila, že si k ní nepřisedne nějaký upovídaný spolucestující. Následujících sedm hodin hodlala strávit spánkem.

Ještě než vyjeli z nádraží, dala si do uší špunty a vyndala si masku na oči. Sledovala, jak nebe zabarvují první opatrné paprsky rozbřesku, a v hlavě jí vířily myšlenky. Potom zavřela oči.

Když autobus dorazil do Västeråsu, vytáhla si krabičku se svačinou. Snědla chleba se sýrem a zalitovala, že si nevzala kávu. V termosce měla slabý čaj, ale ten ji teď zrovna nelákal.

Přistoupil jeden cestující s těžkým batohem a v uličce se ozvaly jeho kroky, jinak tam bylo úplné ticho. Kdyby s sebou přece jen měla telefon a mohla by poslouchat Coldplay, Aviciiho nebo cokoliv jiného, snáz by si tak ukrátila čas. Jenže ona poslechla instrukce do puntíku, SIM kartu zničila a telefon zahodila.

Přemýšlela o tom tajnůstkaření, které ji téměř dohánělo k šílenství. Zprávy se musela naučit nazpaměť a hned smazat. A cestu si měla zarezervovat přes levný, nepříliš chytrý telefon, který se k ní nedal vystopovat. Jak to tam vůbec zvládne bez iphonu, to zůstávalo otázkou. Ale tu může nechat na později.

Podívala se na fotku, kterou si vytiskla a zalaminovala a celé ty měsíce ukrývala v kabelce. Elias je loni v létě vyfotil při procházce po Djurgårdenu. Tehdy se poprvé políbili. Usmívali se do objektivu, blonďák s modrýma očima a tmavovláska s hnědýma. Spočítala si na prstech, že to bude už skoro deset měsíců.

Na fotce bylo vidět i jeho hrbolaté ucho. Vysvětlil jí, že po určitém množství ran se chrupavka poškodí a vznikne květákové ucho.

Květákové ucho? zopakovala tázavě.

Tak se tomu říká.

Květákové ucho.

Elias provozoval bojová umění, což na něm bylo vidět. Byl silný, šlachovitý a houževnatý. Zezačátku se ho skoro bála, ale potom se ukázalo, že je to ten nejhodnější člověk na světě, navzdory tomu hrbolatému květákovému uchu.

Autobus zastavil v Örebro, ale nikdo nevystoupil ani nenastoupil. Cesta pokračovala na západ po E18 ke Karlstadu a pomalu se rozednívalo.

Vůně kávy linoucí se autobusem jí opět připomněla, jakou na ni má chuť. Kdyby jí někdo nabídl šálek a třeba i cigaretu, neodolala by. Že s tím skončila, to jen tak říkala, protože to znělo dobře. A protože se to od ní čekalo.

Po další hodině odbočili na nádraží v Karlstadu a řidič vypnul motor. Vzala si peněženku a vydala se ven.

„Jak dlouhou máme pauzu?“

„Čtvrt hodiny,“ odpověděl řidič a palcem a ukazováčkem se zatahal za mohutný knír. „Ani o minutu víc, pak odjíždíme.“

„OK,“ řekla, vystoupila a vyrazila k trafice.

Takhle brzy v sobotu ráno byly lavičky i ulice prázdné.

Prodavačka připravovala párky, smaženou cibulku a džusy, které se budou přes den prodávat. Na stěně za pultem byla připevněná velká obrazovka a na ní běžely ranní zprávy. Chmurný výraz moderátora vystřídala reportáž o Švédech v Islámském státě v Sýrii a Iráku.

Přistoupila blíž, aby slyšela, a vykulila oči na obrazovku. Následovalo upozornění na drastické záběry a vzápětí se na obrazovce objevil reportér oznamující vážným hlasem, že IS popravil lidi, které považoval za odpadlíky.

Nohy jí v mžiku ztěžkly a v puse vyschlo. Mohla by to být pravda?

To místo poznávala z jiných fotek a videí, které viděla na internetu, a touha zavolat Eliasovi ještě zesílila. Chtěla se ho zeptat, jestli je pravda, co právě ukazovali v televizi, nebo jestli to je další věc, kterou si švédská vláda vymýšlí, aby zabránila lidem přidávat se k IS.

Ale zavolat mu nesměla, teď ne.

„Dáte si něco?“ zeptala se blonďatá dívka za pultem a tázavě se na ni dívala.

Koupila si velkou kávu, zapalovač a krabičku Marlboro Light a zaplatila hotově. Opřela se zády o výlohu, natáhla si kapuci, aby jí nebyla zima, a zapálila si cigaretu. Vychutnávala si kávu a uvědomila si, že už je po osmé.

Rodiče už jsou určitě vzhůru. Nejspíš si myslí, že ona ještě spí, je přece sobota, takže se jako obvykle plíží po bytě a šeptem tiší její sestru.

Máma zřejmě stojí u linky, peče nadýchané houstičky a připravuje pro všechny snídani. Píchlo ji na hrudi a zavřela oči. Chtěla sice být s Eliasem tak moc, že už se ani nemohla dočkat, ale zároveň si nic nepřála víc, než sedět doma v kuchyni se sestrou na klíně a cpát se čerstvým pečivem. A poslouchat, jak ji máma a táta napomínají.

Z trafiky vyšel řidič, v ruce měl skořicového šneka.

„Patnáct minut je fuč, jedeme dál.“

„Už jdu,“ řekla a típla cigaretu.

Řidič nechal nastoupit nové cestující a za chvíli už měli město za sebou. Minuli Ikeu a pár dalších velkých obchodů a potom už se na obou stranách silnice rozprostřel les. A E18 se zúžila.

Brzy už celou krajinu zalévalo slunce, a přestože stromy měly teprve pupeny, byl to neuvěřitelně krásný pohled. Úplně viděla tátu, jak říká, že květen je nejlepší měsíc v roce.

Přemýšlela o tom, jestli i tam bude tak krásně. Ale i kdyby bylo, nebude tam s ní její rodina. V krku se jí udělal knedlík, když pomyslela na to, jak zoufalí a nešťastní budou, až za několik hodin zjistí, že je pryč. Ani jim nenechala dopis na rozloučenou s vysvětlením. Ta myšlenka ji zasáhla a posedl ji neklid. Co to proboha vyvádí?

Ještě nebylo pozdě si to rozmyslet. Kdyby se rozhodla vystoupit na příští zastávce a vrátila se nejbližším možným autobusem do Stockholmu, mohla by kamarádům a Eliasovi říct, že na hranici měla problém s pasem. A rodině by namluvila, že jí v noci volala kamarádka a potřebovala s něčím pomoct. Že je nechtěla budit a potom někde ztratila telefon a nemohla jim zavolat.

Řidič zpomalil, zapnul blinkr a sjel doprava. Na ceduli se psalo Knöstad, ale ona si nevzpomínala, že by tady měli stavět. Hned za odbočkou autobus zajel na velké parkoviště a ona viděla, jak řidič mávl na někoho venku.

Naklonila se, aby líp viděla, a její pohled upoutalo tmavé volvo. Z něj vystoupili dva muži v policejních uniformách a svižně zamířili k autobusu. Starší se zrzavými vlasy třímal černé kožené desky a mladší vousatý telefonoval.

Motor zhasl a dveře vepředu se otevřely. Policista s deskami tiše rozmlouval s řidičem a něco mu ukázal, ale ona na to neviděla.

Byla to její fotka? Jak mohli vědět, že sedí právě v tomhle autobuse?

Uvědomila si, že dýchá s otevřenou pusou a snaží se netěkat pohledem. Látka na sedadle se na ni lepila a dlaně jí zvlhly. V hlavě jí třeštilo a marně se pokoušela formulovat odpovědi na otázky, které by jí policisté mohli položit.

Nejradši by vyběhla ven nebo se schovala na záchodě, ale snažila se tvářit stejně zvědavě a překvapeně jako ostatní cestující.

Vtom řidič vzal do ruky mikrofon a odkašlal si.

„Uděláme si krátkou zastávku a pomůžeme policii.“

„O co jde?“ zeptal se nějaký Nor o pár sedadel před ní.

Nikdo neodpověděl, ale mladší policista se vydal uličkou a prohlížel si cestující. Jeho uniforma šustila čím dál hlasitěji, jak se blížil, a ona vnímala svůj vlastní dech. Vyzve ji, aby je rovnou následovala do auta, nebo bude chtít napřed vidět její občanku?

V kabelce nahmatala pas, pohlédla na policistu a usmála se. Když jenom přikývl a pokračoval dál, zavřela oči a opřela si hlavu. Nepoznal ji, protože není nalíčená, anebo chtěl vyzkoušet, jak bude reagovat?

Za pár vteřin se šustění zase přiblížilo, tentokrát zezadu, ale když otevřela oči, byl už zase u řidiče.

„Za to malé zdržení se omlouváme,“ pronesl starší policista do autobusu, „ale hledáme osobu, která údajně nastoupila do tohoto autobusu. Už jsme hotoví a vy můžete pokračovat. Nemusíte si dělat starosti.“

Zaplavil ji pocit úlevy, že policisté nehledali ji, ale pořád ji bolelo na hrudi. Hlodala v ní nejistota a ona toužila, aby ji někdo objal.

Bylo skoro deset hodin, tou dobou už rodiče rozhodně zjistili, že není ve svém pokoji. Představovala si, jak telefonují každému, kdo je napadl.

Ale smysluplnou informaci jim neposkytne nikdo. Časem se rozšíří klepy a oni se budou stydět za to, co jejich dcera udělala. Odpustí jí někdy?

Kousla se do spodního rtu a vydala se za řidičem.

„Kdy bude další zastávka?“

„Töcksfors asi za deset minut.“

„To je poslední zastávka před hranicemi s Norskem?“

„Ano, ale vy jedete do Osla, ne?“

Opatrně přikývla a vrátila se na své místo. Upřela pohled na les za oknem.

Pondělí

4. března 2024

1

Z ventilační šachty na střelnici se ozývalo tlumené hučení. Paže natažené před tělem, úchop pažby stabilní. Deset metrů před ní visela hnědá papírová figurína. Pohledem spočívala na mušce, ale obrysy měla beznadějně rozmazané. S tím se nedalo nic dělat a ona se snažila maximálně soustředit. Oči ji pálily, když pokládala ukazováček na spoušť.

Potom zadržela dech a rychle vystřelila na cíl tři rány.

Vzápětí mechanické zařízení zachrčelo a figurína se posunula ke straně. Čas vypršel, Hedvig zajistila zbraň, zasunula ji do pouzdra a šla se podívat na výsledek.

Byl na míle vzdálený tomu, co by před lety považovala za přijatelné. Ale přestože střely šly dál od sebe, než myslela, pořád byly správně umístěné, takže by prošla. Víc toho od sebe teď už nevyžadovala.

Rozhodně neměla v úmyslu si na roční přezkoušení vzít brýle, jak to dělali ostatní starší policisté. Nejen proto, že jí připadalo nedůstojné muset si nasadit brýle, aby vůbec viděla na mířidla, a přes ně ještě ochranné brýle. Ale bylo přece naprosto zbytečné procvičovat něco, k čemu by nikdy nedošlo, kdyby člověk musel střílet ve službě. Copak by měla čas lovit předtím brýle?

Zalepila díry na figuríně a začala si znovu nabíjet zbraň. Ještě jednu sadu s výměnou zásobníku na extra procvičení, to na pondělní večer stačí.

Postavila se na šedivou gumovou podložku s lehce pokrčenými koleny a nohama na šířku ramen a právě se chystala odjistit, když vtom jí zavibroval telefon v zadní kapse kalhot. Naučeným pohybem zasunula zbraň do pouzdra a vytáhla telefon. Na displeji stálo „Operační důstojník“.

„Nazdar, Hedvig, tady Olle, pohotovost máš dneska ty, že jo?“

„Ano,“ odpověděla.

„Není to žádná urgence, ozvali se dělníci z Arviky, prý narazili na lidské ostatky.“

„Teď?“ podivila se Hedvig s pohledem na hodinky. Bylo už po osmé.

„Zjevně dělají od rána do noci, aby rychle opravili silnice po záplavách.“

„To jsou věci. Máme přesnější údaje o místě?“

„Silnice 61, hned za Arvikou.“

„A jméno oznamovatele?“

„Niklas Hagström, je to zřejmě stavbyvedoucí nebo prostě šéf. Čeká na nás na místě.“

„Tak fajn. Máš nějaké detaily?“

„Vlastně ani ne,“ odpověděl Olle. „Když volal, měl jsem tady trochu frmol s dalšími hlášenými případy. Ale vyrozuměl jsem, že by potřeboval, aby mohli pokračovat v práci, vykládal něco o tom, jak je drahé mít tam nevyužitou pracovní sílu a že se jim zhroutí časový plán. A tak dále.“

Časy, kdy operační důstojníci rutinně zjišťovali od oznamovatelů co nejvíc informací, byly už zřejmě pryč. Olleho zjevně nezajímalo ani to, o jakou část těla šlo a v jakém byla stavu. Ale tak se to teď asi na akademii učili.

„Jedu tam,“ řekla Hedvig. „Jsem na střelnici, takže za deset minut můžu vyrazit.“

„Proboha, proč jseš na střelnici takhle pozdě?“ podivil se Olle.

„Blíží se přezkoušení a já mám v plánu nosit zbraň i po něm,“ odpověděla. „Neměl bys příště jít se mnou?“

„Já bych toho měl,“ zamumlal Olle.

Hedvig pomyslela na prázdné krabice v bytě ve čtvrti Haga, které zůstanou i dnes večer nedotčené. Věcí k balení neměla tolik, ale poslední týdny ve Värmlandu chtěla věnovat radši zábavě s kolegy než balení a tahání krabic. To může dělat poslední večer.

Vypnula ventilaci a zařízení, které hýbalo figurínou. Pak svižně vyrazila k výtahu. Prázdné nábojnice zůstaly ležet rozházené po zemi. Uklidit po sobě může zítra. Jak zná kolegy, určitě na střelnici nikdo nepřijde dřív než ona.

„Zavolám stavbyvedoucímu a řeknu mu, že jsi na cestě,“ řekl Olle. „A vrátila se zima, tak se pořádně oblíkni. V noci bude dost pod nulou.“

Během dne to do Arviky trvalo sotva hodinu. Večer za tmy a při tomhle stavu silnic to zabere podstatně víc času. Ale jestli tam opravdu našli to, co stavbyvedoucí říkal, totiž lidské ostatky, rozhodně chtěla na místo dorazit jako první.

Vydala se na západ po E18 hustou tmou, kterou zmírňovalo světlo lamp a sněhová pokrývka. U nákupního centra Bergvik odbočila a najela na silnici 61 do Arviky.

Za rok a půl záskoku v Karlstadu si zvykla na jízdu po klikatých silnicích, kde musela neustále po očku sledovat krajnice a vyhýbat se větvím borovic a smrků visícím do cesty. Člověk tu mohl urazit dlouhé kilometry, aniž potkal jiné auto, a když po těch silničkách jela úplně sama, často si připadala skoro nepřemožitelná.

V polovině dubna se zase vrátí do Národního operativního oddělení ve Stockholmu, takže teď bylo namístě užívat si tu klidnou dopravní situaci, než se zase zařadí do stockholmských zácp a mezi elektrokoloběžky.

Zvýšila hlasitost rádia a v duchu se probírala těmi skromnými informacemi od Olleho. Lidské ostatky.

Po nějaké době mohly zvířecí ostatky nechráněné před rozmary počasí připomínat ty lidské a někdy ani nebylo možné na místě určit, o které z nich se jedná. Ale něco na tom nálezu přece jen stavbyvedoucího přesvědčilo, že patřily člověku, což samozřejmě ještě neznamenalo, že se jedná o zločin. Stávalo se, že se ztratil starý člověk s demencí anebo sebevrah a dlouho poté ho našli houbaři, lesníci – nebo dělníci.

Hedvig minula Kil a všimla si, že teploměr ukazuje minus jedenáct stupňů. Zpomalila, zalovila v kabelce a vytáhla z ní brýle a telefon. Jestli se tahle záležitost protáhne, bude muset změnit rozvrh zítřejších vyšetřování, takže je vhodné dát to Inger vědět už teď.

Vedoucí Oddělení pro závažnou trestnou činnost to zvedla okamžitě.

„Ahoj,“ pozdravila Hedvig. „Jsem na cestě do Arviky.“

Potom shrnula, co se dozvěděla o nálezu při opravě silnice. Moc toho nebylo.

„Tos tam nemohla poslat někoho, kdo bydlí blíž,“ nadhodila Inger, „abys nemusela jet osmdesát kilometrů permafrostem?“

„Jednou mám pohotovost já, a abych řekla pravdu, stejně nemám nic moc jiného na práci. Posoudím to a uvidíme.“

Samozřejmě že mohla dát vědět vyšetřovatelům, kteří bydlí kolem Arviky. Jenže být na místě činu první přinášelo značnou výhodu pro uchopení následujícího vyšetřování. A jestli se opravdu jednalo o místo činu, bylo možné najít na něm odpovědi na mnoho otázek, pokud prvotní ohledání provedla zkušená vyšetřovatelka.

„Pokud vím, tak z poslední doby nemáme hlášené žádné nezvěstné osoby,“ řekla Inger. „Ale může to být bezdomovec, který zatím nikomu nechybí.“

„Copak ve Värmlandu jsou lidi bez domova?“ zeptala se Hedvig.

„Sem tam nějaký chudák, ale do obrázku města to moc nezapadá,“ řekla Inger a potom promluvila na někoho v pozadí. Vzápětí dodala: „Hlídám na pár hodin Noru. Brácha jel po práci do Ikey koupit Noře novou postel. Zjevně se vedle ní už při uspávání nevejde.“ Zasmála se.

„To zní rozumně,“ řekla Hedvig s úsměvem a představila si Kalleho s divokým plnovousem, jak leží v příliš úzké dětské posteli. Rozhodně to byl kus chlapa, a to i na velitele policie.

„Jeď opatrně a pak se ozvi,“ řekla Inger, znovu promluvila na Noru a ukončila hovor.

Hedvig si strčila pod horní ret pytlíček snusu. Vytvarovala ho a upravila špičkou jazyka.

Když míjela jednotlivé cedule oznamující vjezd do vesnice, pokaždé ubrala plyn.

Jakmile se přiblížila k Arvice, začalo na silnici dopadat světlo z domů po obou stranách. Podívala se na hodinky a konstatovala, že na místo dorazí hodinu a půl poté, co stavbyvedoucí kontaktoval policii. S takovým časem příjezdu bude pravděpodobně spokojený, zatímco ve Stockholmu by se jistě setkala s těžkou kritikou. Tam se jen zřídkakdy akceptovalo, že dorazit na místo nějakou dobu trvá, anebo že každé oznámení nemá nejvyšší prioritu. Když na to pomyslela, nijak se na návrat do hlavního města netěšila.

Navigace jí sdělila, že už je na místě, a kolem se vynořila řada různých velkých strojů určených pro práce na silnici. Odbočila na odpočívadlo vedle bílé stavební buňky, oblékla si péřovku a vylezla z auta.

Dveře buňky otevřel asi padesátiletý muž, v ruce držel krabičku s jídlem.

„Haló, vy jste od policie?“

„Ano, přesně tak. Jsem Hedvig Lilja.“

„To je paráda, že jste tady tak rychle. Niklas Hagström, jinak majitel firmy Arvika Byggsupport.“

Sešel po schodech dolů a podal jí ruku. Měl pevný stisk a drsnou kůži na ruce. Nazrzlé vlasy pečlivě sčesané na pěšinku a pod nosem pěstěný knír. Kolem něj se linula vůně teplého jídla a kečupu.

„Vy jste tady sám?“ zeptala se Hedvig.

„Ostatní jsem poslal domů, když jsme to našli. Nemělo smysl je tady držet, když se nedá pracovat. Chápete, ne?“

„A jinak by se teď dalo pracovat? Copak není zem úplně zmrzlá?“

Hedvig si zapnula zip na péřovce, aby pod ni nepronikal chlad. Tahle zima se s pozoruhodnou tvrdohlavostí odmítala vzdát.

„Kdepak, zem zmrzlá není, i když už je zase pod nulou. Je relativně měkká,“ řekl Hagström a začal vykládat o loňských záplavách.

„Někde to úplně odplavilo asfalt. Tady to zase až tak špatný není,“ pokračoval.

Hedvig přikývla, dobře si pamatovala, že minulé léto bylo ve Värmlandu neobvykle deštivé. Mnohá obydlí byla poškozena a některé silnice na venkově se musely na dlouho uzavřít.

„Ale vy asi nejste zdejší, takže možná místní záplavy neznáte?“

„Většinou pracuju ve Stockholmu,“ odpověděla Hedvig a nasadila si čepici a rukavice. Už cítila, jak jí tuhnou prsty u nohou.

„Tušil jsem to podle přízvuku. No každopádně Arvika leží nízko. Jakmile zaprší, jezero Glafsfjorden stoupne a ze zátoky Kyrkviken se do města rozlije voda. Ale teď máme protipovodňový zábrany a hráze, takže už to nikdy nebude tak hrozný jako dřív.“

„Aha,“ řekla Hedvig. „A jestli dobře rozumím, tak právě při opravných pracích jste něco našli?“

„Přesně tak. Pojďte, ukážu vám to,“ řekl a otřel si zápěstím drobky kolem pusy.

Namířil reflektor vedle silnice a předešel Hedvig dlouhými kroky. Kolem nich bylo ticho, až na sníh, který mu křupal pod tlustými podrážkami. Ona opatrně našlapovala za ním, její zimní boty byly do takového terénu příliš tenké.

U hromady hlíny, štěrku a sněhu si dřepl na bobek a ukázal na něco do příkopu.

„Vidíte?“

Hedvig si dřepla vedle něj a zapátrala pohledem.

Vtom to uviděla. Metr před nimi ležela lebka. Jednoznačně lidská. Na tmavém pozadí působily světlé ostatky až strašidelně.

„Ty bláho,“ řekla Hedvig a posvítila si vlastní baterkou.

„Viďte.“

„Z nějakého důvodu jsem si myslela, že půjde o čerstvější ostatky,“ pokračovala. „Tohle jsem nečekala. To už tady pár let bude.“

Podívala se na Niklase.

„Samozřejmě jsem zajistil, aby tady už nikdo nekopal potom, co jsme to našli, ale tyhle stroje už to tady dost rozryly,“ řekl a ukázal na dvě bagrovací lžíce, které tam opuštěně ležely.

„Požádám operačního důstojníka, aby sem co nejdřív poslal techniky,“ řekla Hedvig, popošla stranou a zavolala Ollemu.

Zatímco mu podávala nezbytné informace, nasadila si gumové rukavice a chrániče bot. Prohlédla si lebku, aniž se jí dotkla. Podle velikosti by klidně mohla patřit dítěti.

2

Hedvig se spokojeně usmála, když rozpoznala přední světla přijíždějícího starého volva. Teď bude pátrání v nejlepších rukou. Dorazili Maggan s Göranem.

Hedvig vyšla z tepla stavební buňky. Nebe bylo jasné a korunami stromů prosvítal měsíc. Mýtinu za nimi pokrýval sníh, a když se člověk rozhlížel od silnice, vypadala krajina jako zimní obraz s trolly od Johna Bauera.

„Tohle jsou nejzkušenější technici v celém Värmlandu,“ řekla Hedvig a představila je stavbyvedoucímu, jakmile vystoupili z auta.

Maggan se zasmála:

„Jo, letos slavíme dohromady pětasedmdesát let u policie, takže to možná nebude daleko od pravdy.“

„A kromě toho jsme jediný manželský pár techniků v celém kraji,“ zachechtal se Göran, seznámil se s Niklasem Hagströmem a potom začal z kufru vykládat papírové krabice.

„Auto je pořád jako nové?“ nadhodila Hedvig.

Tenhle oblíbený žertík jim oběma připomínal, jak hrdě jí Göran auto ukazoval před téměř dvěma lety. Policie obměňovala vozový park a Göran s Maggan koupili tohle ojeté, ale dobře udržované volvo velmi levně. Že už jezdilo několik desítek let, jim vůbec nevadilo.

„Šlape jako hodinky,“ odpověděl Göran a natáhl si chrániče na boty a tlustou, tmavě zelenou bundu. Hedvig věděla, že ji má ještě z dob, kdy byl na vojně.

„Ale on už ne. Kyčel má pěkně jetou,“ zašeptala Maggan, když nosila krabice od auta, a hlavou kývla směrem k Göranovi.

„To není u člověka před důchodem nic neobvyklého,“ poznamenala Hedvig a pomyslela na svůj věk.

Göran byl jen o pár let starší než ona, takže ani její důchod nebyl daleko. Ne že by ji taková myšlenka napadala často, ale sem tam si uvědomila, že už jí letos bude šedesát!

„Ta lebka leží tamhle, nesahala jsem na ni. Ale vyznačila jsem místo nálezu, ať víme, kde začít,“ řekla a kývla směrem ke kolíkům s vytyčovací páskou, které zapíchala do země.

Maggan vytáhla fotoaparát a začala lebku fotit.

„Jestli je zbytek těla přibližně na tomtéž místě, mohli bychom mít za pár hodin hotovo,“ řekla.

„Potřebujete mě tady?“ zeptal se stavbyvedoucí s rukou na klice od dveří do buňky.

Hedvig zlehka zavrtěla hlavou a ujistila ho, že už toho udělal víc než dost. Nestála o diváky, na které člověk musí brát v průběhu práce ohledy. Kdyby teď odjel domů, mohli by pracovat v klidu a otevřeně diskutovat o nálezech, které snad přijdou.

„V tom případě si vyřídím nějaký papírování. Nezdá se mi správný jet pryč, dokud jste tady,“ řekl a zalezl do tepla.

„Jak stará ta lebka podle vás je?“ zeptala se Hedvig a přitom pozorovala, jak Göran patnáct metrů od místa nálezu rozmisťuje kolem dokola reflektory.

„Těžko říct,“ odpověděla Maggan. „Něco mezi několika lety a desítkami let. Každopádně na ní nejsou viditelná zranění a zuby vypadají neporušeně.“

Potom lebku opatrně zvedla.

„Aspoň něco,“ řekla Hedvig a pomyslela si, že identifikace podle zubů je spolehlivá metoda, ale ne vždy právě rychlá. Napřed musela mít policie indikaci, komu tělo patří, a potom bylo potřeba, aby si daná osoba nechala za života u zubaře zrentgenovat chrup, aby bylo možné s ní tělo a zuby spojit.

Na papírový sáček napsala černou fixou „Lebka“ a podala ho Maggan. Případy, kdy zažila, že z těla zůstala jen kostra, by spočítala na prstech svých rukou. Naposledy to vlastně bylo při jejím prvním vyšetřování tady ve Värmlandu, skoro před dvěma lety, kdy sem dorazila na výpomoc z NOO. Právě během tohoto vyšetřování si uvědomila, že ve Värmlandu je něco, co jí na práci u stockholmské policie chybí. Kromě toho, že rozhodování bylo rychlejší a efektivnější, tu panovaly vřelejší vztahy. Tady se kolegové o sebe navzájem doopravdy zajímali. Během necelých dvou týdnů navázala pěkný vztah s manželským párem techniků Göranem a Maggan a především položila základy přátelství s vyšetřovatelkou Inger a jejím bratrem, policistou Kallem. A navíc lépe poznala Samira, kolegu z NOO, kterého měla zprvu za arogantního lumpa, ale teď to byl jediný ze spolupracovníků ve Stockholmu, s nímž byla pravidelně v kontaktu.

Takže nepotřebovala moc času na rozmyšlenou, když dostala otázku, jestli by měla zájem o dočasný zástup jako vyšetřovatelka ve Värmlandu.

Ale teď se její čas ve Värmlandu chýlil ke konci.

„Tady je něco dalšího,“ zvolal Göran, který ve světle reflektorů vypadal jako přízrak. Kouřilo se mu od úst a beranici měl naraženou hluboko do čela. Pomalým pohybem sebral malý bílý kousek a umístil ho do kartonové krabice obalené fólií, která stála na zemi. Jedna krabice byla označená „Noha a chodidlo“, další „Paže“ a další „Trup“.

„Nekopej tak zhurta,“ křikla na něj Maggan.

„Nedělám to poprvé,“ odfrkl Göran, protočil panenky a chvíli si třel dlaně o sebe, aby si je zahřál.

„Co to je?“ zeptala se Hedvig.

„Chodidlo. Části chodidla,“ odpověděl Göran.

„Nenašli jste nějaké kusy látky nebo něco takového?“ řekla Hedvig a doufala, že získají něco, z čeho by mohli vyjít.

Části oděvu, bot nebo tašky by samozřejmě přispěly k rychlejšímu odhadu, ze kterého desetiletí pocházejí. I ten nejmenší kousek látky, který zcela neztrouchnivěl, jim mohl poskytnout vodítko pro další práci. A teď, když měli zatím zjevně jen kostru, to bylo obzvlášť důležité.

Göran zavrtěl hlavou.

„Zatím nic viditelného pouhým okem,“ odpověděl.

„Hedvig a já budeme pokračovat s rýčem a hráběmi,“ řekla Maggan. „Ty to projeď detektorem kovu,“ dodala a odkázala Görana ke kufru volva.

Hodiny míjely, aniž se dostavil nějaký výsledek, a Hedvig už dávno ztratila cit v nohou. Göranův detektor kovu sem tam zapípal a naděje vzrostla, ale po chvíli kopání pokaždé zjistili, že jsou to jen kusy rozbitého plotu rozházené v zemi.

Když se blížila třetí hodina, otevřel Niklas dveře a v rukou držel tác:

„Udělal jsem kafe. Dáte si ho vevnitř?“

„Radši venku,“ odpověděla Hedvig, která si nic nepřála tolik jako se zahřát, ale věděla, že by ji zmohla únava.

„Doušek čerstvé kávy se neodmítá,“ řekl Göran a vzal si z tácu šálek a hrst sušenek. Hedvig ho napodobila a ani si nevybavovala, kdy jí naposledy instantní káva tak chutnala.

Göran zašel do auta pro tři sendviče ve fólii a dva podal Maggan a Hedvig.

„Takže lebka a chodidlo. Obojí menší, než je průměr pro dospělého, a žádné měkké tkáně. Jak shrneme dosavadní popis nálezu?“ nadhodila Maggan poté, co za sebou stavbyvedoucí zavřel dveře.

„Že doufáme, že ta lebka a chodidlo aspoň patří jednomu člověku,“ zabručel Göran.

Hedvig rozbalila fólii a ucítila vůni volského oka. Chleba byl naprosto jistě domácí, s pořádnou vrstvou másla. To bylo zřejmě poprvé a naposled, kdy uprostřed noci na místě činu jedla domácí svačinu. Ve Stockholmu se člověk spokojil s hnědým sáčkem z fastfoodu.

„A jaké závěry vyvodíme z toho, že tu nejsou sebemenší stopy oděvu a dalších osobních věcí?“ řekla Hedvig a přejela pohledem po rozhrabané ploše.

„Že tady tělo zřejmě leželo tak dlouho, že všechno ztrouchnivělo,“ odvětila Maggan.

„Nebo se tady to tělo možná ocitlo už bez oblečení,“ nadhodil Göran.

„Ještě tomu dáme pár hodin, než to přerušíme,“ řekla Maggan. „Potom rozšíříme oblast na třicet metrů od krajnice až po tamhlety smrky, abychom měli rezervu. A budou nás moct vystřídat kolegové.“

Hedvig bolela ramena, ale myšlenka na teplou sprchu a postel se zdála na míle vzdálená, dokud nenajdou další části, nebo dokud nepřijdou na to, co to vlastně našli.

Dál pomalu a metodicky pracovali, za úplného ticha.

Hedvig se činila s rýčem. Najednou na něco narazila. Předtím už se jí podařilo přesunout překvapivě těžké kameny bez pomoci, ale tenhle se zdál až příliš velký.

Dřepla si, posvítila si čelovkou a odhrnula hlínu. Povrch kamene byl hladký a ona po něm přejela dlaněmi. Byl zaoblený a Hedvig si vzápětí uvědomila, že před sebou má velký kus rozbitého silničního propustku.

Opatrně očistila šedý beton a odhalila ústí roury. Potom se sklonila a posvítila si.

Když pochopila, na co se dívá, zamrazilo ji na hrudi a vyschlo jí v puse. Bílé ostatky. Jako by je někdo vyleštil.

Bylo nad slunce jasné, že před ní leží kostra bez hlavy. Ale to nebylo to nejhorší. Šlo o to, jak bylo tělo zaklíněné v úzkém propustku, který měl nanejvýš šedesát centimetrů v průměru.

Postavila se a zavolala na ostatní. Z druhé strany roury vězely kameny. Začala vytahovat jeden za druhým.

„Budeme tady muset všechno nechat a vzít ten propustek tak, jak je,“ řekla Maggan.

„Ajaj,“ ozval se Göran, když se k nim připojil. „Kdyby se silnice nerozpadla, leželo by tady to tělo navždy.“

„Teď už snad nemáme sebemenší pochyby, že se jedná o zločin,“ řekla Hedvig a prohlížela si kostru ve světle Magganiny baterky. „Sám by se tam člověk takhle nenasoukal, ne?“

Göran se vysmrkal do kapesníku, zmuchlal ho a strčil ho do přední kapsy bundy.

„V téhle fázi bychom neměli vylučovat nic, dokud se k tomu nevyjádří soudní,“ odpověděl. „Přesto nám nezbývá než doufat, že ten nebožák nebyl naživu, když někdo nacpal jeho tělo do téhle úzké roury.“

Úterý

5. března 2024

3

Hedvig kráčela podél zmrzlé řeky Klarälven, mířila na policejní stanici. Ne že by k tomu počasí vybízelo, ale chtěla si užít poslední odpolední světlo. A kromě toho potřebovala pohyb, ten ji pokaždé osvěžil.

Na rozdíl od ostatních kolegů jí nijak nevadilo pracovat po nocích, pokud se denní režim nepřevrátil úplně. Protože vést vyšetřování efektivně kupředu bylo možné právě ve dne. Jen ve dne šlo kontaktovat oznamovatele, předpokládané pachatele a ostatní osoby, které měly být vyslechnuty, a také kolegy a další instituce.

Události předchozí noci patřily rozhodně k těm, které pro zdárné vyšetření vyžadují zapojení lidí zvenčí. Na soudním s největší pravděpodobností příčinu smrti neurčí, koneckonců mají k dispozici jen kostru.

Ale snad brzy zjistí, komu ostatky patří. A až k tomu dojde, započne skutečné mapování toho, co se stalo.

Než časně ráno odjela domů, poslala mail Jonasu Perssonovi z Dopravního úřadu s dotazem, kdy tam byl propustek umístěn. Čím později, tím lépe pro vyšetřování, samozřejmě. Ale i Hedvig se svými omezenými znalostmi tohoto tématu viděla, že beton, z nějž byla roura vyrobená, rozhodně nebyl nový. A všechno naznačovalo, že tělo zcela ztrouchnivělo, což obvykle trvalo mnoho let.

Na ulici Infanterigatan se tyčila cihlová budova policejní stanice a Hedvig přidala do kroku, dychtila si poslechnout, jak s vyšetřováním Inger během dopoledne pokročila.

Na čtečku přiložila vstupní kartu, vyťukala kód, odupala si sníh z bot a vstoupila dovnitř. Tam narazila na Kalleho, který se právě chystal ven.

„Ty už jseš tady?“ podivil se. „Ségra říkala, žes pracovala celou noc.“

„Nojo, vzbudila jsem se a začala přemýšlet o tom strašidelném nálezu. A u mě doma není zrovna útulno, když už mám skoro všechno v krabicích.“

„Ale prosím tě,“ usmál se na ni klidně, „copak se opravdu vrátíš do Stockholmu?“

Kalle byl holohlavý a měl rozježený plnovous, ale kruhy pod očima a nepřítomný pohled byly dávno pryč.

Když se s ním předloni v létě seznámila, zrovna si procházel rozchodem a častěji spal na pohovce u Inger než doma. Celé to bylo o to náročnější, že Noře byl sotva rok a po nocích hodně plakala.

„Měla bys tady zůstat,“ pokračoval Kalle. „Potřebujeme tě a tobě se tady líbí.“

„Nepovídej.“

„Povídám a myslím to vážně.“

„Ale kolegyně se vrací z rodičovské a to místo je její,“ řekla Hedvig odevzdaně. „Takže i kdybych chtěla, bohužel to nejde.“

„A kdyby se nějaká pozice vyšetřovatelky přece jen nabízela?“ poškádlil ji Kalle. „Dokázala by sis představit, že tady zůstaneš? Protože v tom případě by se nám třeba podařilo přesvědčit vedení, aby ti vytvořili místo. Statistika mluví sama za sebe, ne? Počet objasněných případů od podzimu 2022, kdy jsi sem přišla, je vyšší než kdy dřív. Říkala to Inger.“

„To je od ní hezké, ale dobře víš, že jsem ten záskok vzala právě proto, že byl dočasný. Ve Stockholmu mám dcery.“

„To je jasný, chápu. Ale tvým holkám je přes dvacet, ne tři jako Noře. A kromě toho, Johanna přece bydlí ve tvém bytě, takže asi nebude smutnit, když tady zůstaneš. Prostě si myslím, že bys to měla ještě zvážit,“ dodal s úsměvem.

„Díky, beru to jako kompliment,“ odpověděla potěšeně. Zároveň ji dojalo, že mu to tak leží na srdci.

Ale nedalo se nic dělat, její policejní identita byla zkrátka pevně srostlá s NOO. Právě tam přispívala k bezkonkurenčně nejvyššímu počtu úspěšně dotažených případů. Nicméně od Samira věděla, že Janne šéfuje stejně neomaleně jako dřív, a jeho způsob vedení jí připadal zastaralý a neefektivní. I když zrovna ji jeho manýry omezovaly jen zřídkakdy. Manévrovacího prostoru měla dostatek. Na oplátku mu dodávala působivé výsledky, s nimiž se mohl předvádět. Ale těžko se jí pracovalo pro šéfa, s jehož způsobem vedení vnitřně nesouhlasila.

„Musím pro Noru,“ řekl Kalle. „Jinak bych rád zůstal a poslechl si víc o tom nočním nálezu. O té mrtvole z jednašedesátky, jak se o ní píše v novinách.“

Natáhl si čepici a rukavice.

„Už je to v médiích?“ zeptala se.

„Aha, ty ses vlastně před chvílí probudila, že jo? V regionálních zprávách to jede celý den. Novináři vyzpovídali někoho, kdo jim vylíčil, že vedle lžíce bagru najednou ležela lebka a jaká byla klika, že ji ten bagr rovnou nenabral.“

Kolem nich procházeli dovnitř kolegové, někteří se třásli zimou. Každý utrousil něco o počasí a o tom, že předpověď na následující dny vypadá stejně.

Vedle vchodu visela výzva od policejního ombudsmana, aby ho zaměstnanci informovali, pokud mají v kanceláři příliš nízkou teplotu. Někdo tam černým fixem kostrbatě nakreslil legračního panáčka s bublinou, v níž se psalo: „Anebo si oblečte ještě jeden svetr.“

Když to Hedvig viděla poprvé, uchechtla se a pomyslela si, že to namaloval někdo z lidí v terénu, komu připadalo směšné zabývat se teplotou v kancelářích, když ve skutečně náročném prostředí pracovaly posádky policejních aut.

„Co tam ještě říkali?“ zeptala se, když byli zase sami.

Zavrtěl hlavou.

„Hlavně divoké spekulace, co se s tím tělem mohlo stát.“

„Žádné další nálezy?“

Nepřestávala doufat, že najdou zahrabané hodinky nebo brýle. Nebo aspoň zbytky peněženky se starými mincemi, které by jim mohly pomoct přibližně určit dobu, kdy ta osoba žila.

„Mluvil jsem s Inger před půlhodinou a o žádných nových stopách se nezmínila.“

„Jasně, chápu.“

Kalle si začal zapínat bundu.

„Pracovat na případu, jako je tenhle, od začátku do konce by se asi ve Stockholmu nedalo, co myslíš?“ řekl, mávl jí na rozloučenou a vyšel ze dveří.

Hedvig pokračovala chodbami až tam, kde sídlilo Oddělení pro závažnou trestnou činnost. Když se blížila do své pracovny, která sousedila s Ingeřinou, zaslechla ten dobře známý jasný hlas, jak s někým rozmlouvá. Ukázala se ve dveřích a zaťukala na stříbrnou cedulku s nápisem „plk. Inger Rask, vedoucí oddělení“.

„To je dobře, že jdeš. Právě jsme se s Lindströmem chystali probrat tvůj případ,“ řekla Inger a gestem jí naznačila, ať vstoupí. Inger a Tor Lindström seděli v křeslech.

„Skvělá práce dnes v noci, Hedvig,“ zahlaholil Lindström, policejní ředitel pro oblast, která zahrnovala kraje Dalarna, Värmland a Örebro.

„Děkuju,“ odpověděla.

Lindström vypadal jako obvykle velmi spořádaně, na sobě měl světle modrou popelínovou košili a tmavě modrou kravatu. V křesle seděl pohodlně opřený a na klíně měl zavřený malý notebook.

Přítomnost vysokého nadřízeného naznačovala, že by se Hedvig měla posadit, proto usedla na pohovku naproti jim dvěma.

„Našli jsme něco dalšího?“ zeptala se, ale protože už předtím mluvila s Kallem, znala odpověď dopředu.

„Bohužel ne, ale ještě pokračujeme,“ odpověděla Inger a upravila si strohé stříbřitě šedé mikádo.

Z celé její osobnosti vyzařovalo, že je zvyklá rozhodovat, a její dívčí hlas vždy výrazně kontrastoval s jejím zjevem. Ne nadarmo jí kolegové občas přezdívali Ras místo Rask.

Lindström si odkašlal.

„Chtěl jsem jednak pochválit vaši kvalitní práci a jednak probrat další postup,“ spustil. „Když je to teď v médiích a všude se o tom mluví, je snadné nechat se strhnout, ale musíme si zachovat chladnou hlavu a především se držet svých směrnic. Přednost musí mít aktuální trestná činnost...“

„Ale...“ Jakmile Hedvig vytušila, kam míří, chystala se oponovat.

„Vteřinku, nechte mě to dokončit,“ nenechal se přerušit Lindström. „V současnosti vysíláme vyšetřovatele do Stockholmu na pomoc s přestřelkami gangů, takže musíme být neoblomní ve svých prioritách.“

„Samozřejmě, to naprosto chápu,“ řekla Hedvig, „ale tenhle případ na mysli nemáte, že ne? Protože zatím nevíme, o co se vlastně jedná. Může to být dávný případ, jakému priorita nepřísluší, ale dokud o něm nic nevíme, měli bychom zvládnout vynaložit na něj čas i zdroje.“

To myslí vážně, že na nálezu u Arviky nemají dál pracovat? Z jeho sebejistého vystupování a důrazu na všechna ta musíme se to nedalo vyložit jinak.

V posledním momentě se zarazila a nepustila se do vysvětlování, proč je tak důležité začít na tom případu pracovat okamžitě. Nechtěla, aby měl Lindström pocit, že ho poučuje, ale mezi policisty bylo obecně známo, že medializace starších spáchaných zločinů může vyvolat další zločiny. Pachatelé, kteří si po mnoho let mysleli, že jim nic nehrozí, začnou ničit potenciální důkazy anebo ještě hůř, umlčovat svědky. A jediná rozumná věc, kterou může policie udělat, je jednat co nejrychleji.

„Ani v nejmenším nepochybuju, že byste to zvládli,“ řekl Lindström. „Ale musíme vyslat signál vlastní organizaci, že dané směrnice platí.“

„Ale Tore, ani já nesouhlasím,“ vložila se do toho Inger. „To, co jsme našli u Arviky, je dost možná oběť vraždy. A všichni tři víme, že ty ostatky nemusí být tak staré, aby už neexistovali příbuzní, kteří si to zaslouží vědět.“

Inger se tvářila vážně, na čele jí vyvstaly hluboké vrásky a na Lindströma upírala téměř rozzlobený pohled.

„Ta kostra tam rozhodně ležela mnoho let,“ řekl. „Nehraje roli, jestli to začneme vyšetřovat teď, nebo na podzim, až na to budeme mít zdroje. Je mi to líto. A kromě toho,“ pokračoval a nasadil výraz, jako by právě vyjádřil soustrast pozůstalým, „mohlo jít o sebevraždu.“

Inger se okamžitě naježila.

„Za všechny ty roky u policie jsem nezažila, že by se někdo, kdo už nemá chuť žít, nacpal do úzké roury a čekal na smrt. To zní krapet nepřesvědčivě, abych řekla pravdu,“ odtušila, rázně vstala a zamířila k oknu, kde rostl lopatkovec.

Hbitě uštípla pár hnědých listů a dvěma prsty zkusila hlínu. Potom spěšnými pohyby a se zaťatým výrazem utěsnila ručník stočený pod oknem, aby dovnitř nepronikal chlad.

Hedvig bylo jasné, že Inger vyskočila z křesla spíš proto, aby popustila uzdu svému vzteku, než že by rostliny potřebovaly okamžitou péči.

„Když má člověk hlubokou depresi, může si ublížit tak, že to nepůsobí racionálně,“ pokračoval Lindström.

„To je jistě možné,“ řekla Hedvig, „ale pokud chce někdo spáchat sebevraždu, nabízejí se přece jen podstatně snazší možnosti, jak toho dosáhnout.“

Usmála se na něj a pomyslela si, že zachází do přílišných detailů. Jestli Lindström vedl organizaci v celém kraji tímhle stylem, není divu, že to s ní občas šlo od desíti k pěti. Bohužel to ani náhodou nebylo poprvé, kdy viděla, jak se šéf nedokáže držet náplně odpovídající jeho pozici v policejní hierarchii. Ale tuhle stránku jeho osobnosti dosud neznala.

„Za chvíli mám další schůzku, takže už to musíme ukončit, počkáme si na vyjádření ze soudního,“ dodal Lindström a vstal, čímž dal najevo, že diskuse je u konce.

„Je naší povinností vypátrat, komu ty ostatky patří,“ řekla Hedvig. „Bez ohledu na to, jestli to byla vražda, nebo sebevražda.“

Podívala se na Inger, která mimo Lindströmovo zorné pole zvedla palec a nasadila vítězoslavný úsměv.

Krajský policejní ředitel si zhluboka povzdechl a neúspěšně se pokusil otřít z košile kapku kávy. Potom si posunul uzel na kravatě a podařilo se mu jakž takž šedohnědou skvrnu zakrýt.

„Jistě, jistě, pokračujte s pátráním na místě, dokud to bude mít smysl. Pokud najdeme něco zajímavého, promluvíme si o tom. Ale prozatím nebudeme podnikat žádné další vyšetřovací kroky. Tento případ nemá prioritu,“ uzavřel rozhovor a ráznými kroky vyšel z místnosti.

4

Inger zavřela dveře a skopla z nohou boty na podpatku. Svezla se do křesla, zavrtěla hlavou a odevzdaně zaskučela.

„O co mu jde?“

Hedvig zatřepala termoskou a zjistila, že v ní ještě je káva. Na stole stály dva čisté šálky, a tak do nich mlčky nalila.

„Mám tady pár šneků z mrazáku,“ řekla Inger a z plechové dózy na stole vytáhla sáček.

„Je otázka, jestli po téhle diskusi bude stačit jeden šnek,“ opáčila Hedvig. „Policejní ředitel, a bude nám tady udílet rozkazy ke konkrétnímu případu. A navíc si ani neuvědomuje, že plácá nesmysly.“

Začala si z obou stran masírovat krk. Tvrdá noční práce se na jejím těle podepsala. Ve ztuhlých ramenou cítila napětí a bedra ji po všem tom rytí bolela. A navzdory rukavicím měla dlaně plné puchýřů.

„Prostě má nervy z nedostatku pracovních sil, stejně jako celé vedení. Stresuje ho, že tenhle, nezajímavý případ‘ poutá takovou mediální pozornost,“ řekla Inger a zavrtěla hlavou.

„Ale stejně, musí přece chápat, že v situaci, kdy nám nepřetržitě volají novináři, nemůžeme jen tak říct: Prozatím nebudeme podnikat žádné další vyšetřovací kroky.“

Hedvig napodobila Lindströmův vážný tón a přitom rozvazovala sáček se šneky. Na bílé nálepce byl nápis úhledným písmem. Přečetla ho: „Kardamom, 1. 2. 2024“ a zakousla se do největšího šneka.

„On tomu úplně nerozumí,“ řekla Inger. „Pochází z akademické sféry, nikdy pořádně u policie nepracoval.“

„OK, jestli nikdy nebyl policajt, něco se tím vysvětluje, ale pořád to je úplná pitomost, ne?“ odpověděla Hedvig a pomyslela si, že tahle kategorie nadřízených má dvě velké nevýhody. První byla zjevná. Když člověk nezažil hlídkování v policejním autě a výjezdy k tísňovým voláním a houkajícím alarmům, nepacifikoval opilce a rváče a neřešil všechny ty další věci, které patří k odvrácené straně společnosti, tak mu prostě chybějí základní znalosti. Druhou nevýhodou bylo, že si zjevně neuvědomuje, že zkoušky na univerzitě mu tohle nahradit nemůžou.

„Co si vůbec myslí?“ odfrkla si Inger. „Že na podzim budou všichni zapůjčení kolegové zpátky? Aspoň že jsi ho donutila říct to poslední. Budeme pokračovat s ohledáním místa nálezu, dokud ty a já uvidíme, že to má smysl, a během toho si může soudní dělat svoji práci.“

Hedvig si namočila šneka do kávy.

Když ráno dorazila do bytu, udělala si kaši a vejce a pak se osprchovala vodou horkou tak, že se z ní kouřilo. Potom spala necelých pět hodin a znova se najedla, ale pořád se jí zdálo, že tělu chybí veškerá energie a přímo volá po cukru, soli a tuku. Teď si toho sladkého šneka vyloženě užívala.

„Jediný problém je,“ řekla, „že ty ostatky se na soudním zařadí do fronty. Ať uděláme cokoliv, jsme trochu v pasti. Nemůžeme postupovat v rozporu s Lindströmovým příkazem, ale hádám, že veřejnost už začala přispívat zajímavými tipy, ne?“

„No právě,“ potvrdila Inger. „Už máme celý seznam věcí, na kterých bychom měli začít pracovat okamžitě.“

„Jaké třeba?“ zeptala se Hedvig nedočkavě.

„Obyvatelé z okolí hlásí, co viděli za divné věci, a dávají si je do souvislosti s naším nálezem, a dokonce přicházejí i tipy, komu ty ostatky patří. Ozval se jeden manželský pár, prý jestli to nemůže být jejich dcera Alicia. Pamatuju si, jak zmizela, ale já jsem na tom nepracovala.“

„A mohla by to být tahle Alicia?“ zeptala se Hedvig a přímo cítila, jak ji svrbí prsty, aby se rovnou vrhla na to, co je potřeba dělat.

Představila si, jak by mohlo vyšetřování probíhat, aniž by se o tom Lindström dozvěděl. Jenže na to by její ani Ingeřino vysoké pracovní nasazení nestačilo. Ani kdyby na tom případu pracovaly ve svém volném čase.

„Už si nevybavím, co to bylo za rok,“ řekla Inger, „ale vzpomínám si, že jí bylo dvacet. Pátralo se po ní dlouho, hlavně tady ve Värmlandu. Ale bez jediné stopy.“

„Mám návrh,“ řekla Hedvig. „Můžu poprosit Samira o pomoc s tipy veřejnosti a Maggan požádáme, aby si promluvila s Gabriellou a dalšími na soudním. Aspoň pro začátek. Tak můžeme postupovat kupředu, aniž bychom zatěžovali přímo náš tým.“

Inger se tvářila spokojeně.

„A když už budeme dost daleko, nemůže nás omezit ani Lindström, jinak by se dopustil služebního přestupku. Dobrý nápad!“

„Jdu Samirovi hned zavolat,“ řekla Hedvig a měla skoro až dětinskou radost. „Zítra navíc jedu do Stockholmu, takže se s ním můžu rovnou sejít.“

„Paráda,“ usmála se Inger. „Taková pěkná spolupráce.“

„To jo,“ přikývla Hedvig, ale zároveň si uvědomila, že tahle pěkná spolupráce už potrvá jen pár týdnů.

1964.