Bouře ve sklenici

Bouře ve sklenici

Pravda vždy vypluje na povrch.

Catherine Mann

Original title: Catherine Mann – Lightning in a Mason Jar

Text copyright © 2025 by Catherine Mann

This edition is made possible under a license arrangement originating with Amazon Publishing, www.apub.com, in collaboration with Kristin Olson Literary Agency s.r.o.

Czech edition © Fortuna Libri Publishing, Praha 2026

Translation © Daniela Čermáková, 2026

Cover design by Kathleen Lynch/Black Kat Design

Cover image: © Susan Fox / ArcAngel; © Jose A. Bernat Bacete / Getty

Odpovědná redaktorka Mgr. Erika Hanáčková

Jazyková korektorka Šárka Marčanová

Vydalo nakladatelství Fortuna Libri Publishing.

www.fortunalibri.cz

První vydání

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozmnožována, ukládána v jakémkoliv vyhledávacím systému nebo přenášena v jakékoliv formě, ani elektronickými, mechanickými, kopírovacími, nahrávacími a jinými prostředky, bez předchozího souhlasu majitele práv.

BN: 150672/02

ISBN 978-80-7546-719-5

Všem ženám, které žijí ve stínech.

Prolog

1971

Změnit identitu a nechat všechno, co znám, za sebou, by mělo být těžké. Dokonce traumatizující. Až na to, že to tak nebylo. Protože my ženy se už od narození na svá jména nijak nevážeme. Sňatek může proměnit Jane Smithovou v Jane Brownovou nebo Jane Jonesovou. Nebo v Jane Smithovou Brownovou Jonesovou po ovdovění či rozvodu následovaném dalším manželstvím.

Dokonce i spojení s křestním jménem bývá nejasné. Po představení typu „to je manželka pana Johna Smithe“ může následovat šepot...

„Její manžel je doktor.“

„Její dítě z-e-m-ř-e-l-o.“

„Je neplodná.“

Jako by ženina veškerá cena, její celková sebehodnota, závisela na kovovém kroužku na jejím prsteníčku a na děloze. Že je paní nebo máma.

Copak ty šepotavé hlasy vůbec netušily, že celý svět exploduje pochody a demonstracemi, pálením podprsenek a protestními akcemi? Já to teda tušila. Těm ženám jsem fandila ze svého obýváku, zatímco se na mé nové barevné televizi míhaly obrazy. Stála na dřevěné skříňce, která zabírala celý roh, kde kdysi na starodávném čajovém vozíku trůnila malá černobílá obrazovka.

Jednalo se o víc než jen pouhé spálení bavlny a krajky. Připadalo mi to, jako by se rozbitá lahev roztavila a znovu vytvarovala v nově vznikající sesterství, revoluční společenství žen.

Svět se měnil a já jsem do něho díky větší a jasnější obrazovce mohla lépe nahlédnout. Ozdobený rodinnými fotografiemi a hedvábnými květinami navrchu mě televizor Magnavox každý večer zval, abych sledovala je. Byla jsem hrdá na ně a na to, jaké bitvy oni svádějí. Také jsem byla vděčná za bezpečný život, který mě chránil před tím, abych nemusela být oni. Jednalo se o nesmírně pohodlnou existenci v heboučké zavinovačce samolibosti.

Takže ano, čekala jsem, že se něco změní, když můj otec předával nevěstu. Když mě předával Phillipovi, jako bych byla nějaká věc, kterou věnuje sousedovi, jako třeba pilku nebo gril na uhlí – nebo maličkatou černobílou televizi –, kterou už nepotřebuje, ale stále ji má docela rád. Ačkoliv kdybych byla větší barevná telka, možná by si mě nechal. Sice pořád předmět, ale k užitku.

Nicméně jsem v té době svůj osud přijala spolu s novou identitou Phillipovy manželky, ačkoliv to znamenalo, že ztratím část sebe. Nikdo mě nenutil projít uličkou v matčiných bílých krajkových šatech, které mě kousaly, s vlasy vyčesanými na temeni a zafixovanými lakem Aqua Net, který mě štípal v očích, a s pinetkami, které mě škrábaly na kůži. Nikdo mě neponoukal, abych odložila studium a místo toho okamžitě založila rodinu. Rozhodla jsem se tak sama. Přinejmenším jsem si to aspoň myslela.

Jenže pak jsem začala zpochybňovat veškerá svoje rozhodnutí, i ta sebenepatrnější. Zapomněla jsem koupit k večeři zelný salát, přestože Phillip trval na tom, že ho napsal na seznam, který jsem připnula na ledničku magnetkou ve tvaru banánu – na seznam, který jsem nemohla najít. Ovšem proč se stresovat nebo z toho dělat vědu? Copak jsem nevěděla, jak moc mě má rád?

Myslela jsem si, že jsem kreditku uložila do peněženky jako obvykle, až na to, že se nějak ocitla v lékárničce. Není divu, že tehdy žádost o kartu musel podepsat manžel. Možná by si ji měl odteďka nechat u sebe. Kdybych potřebovala peníze navíc, stačilo by ho jen požádat a zvýšil by mi kapesné na vedení domácnosti. Peníze, které pocházely z mého svěřeneckého fondu.

Možná jsem si jenom potřebovala odpočinout. Měla jsem zrušit plavbu do Mexika s jeho rodiči. Omluvit se ze třídního srazu po letech. Zapomenout na smutné připomínky úmrtí svých rodičů a odstěhovat se na venkov na čerstvý vzduch, kde bychom mohli postavit můj vysněný ateliér na foukání skla. Copak jsem se nechtěla vrátit ke svému umění? Nakonec ano. Až budu zase sama sebou.

Jenomže jak čas plynul, cítila jsem se čím dál podivněji. A čím víc jsem ztrácela v životě směr, manžel se ode mě vzdaloval tak, až mě to znepokojovalo. Jak je možné, že se z něho stal odborník na mé duševní zdraví? A proč jsem se cítila lépe ve dnech, kdy odjížděl pryč za prací? V týdnech, kdy se účastnil konferencí?

Můj svět se postupně zmenšoval a zmenšoval až do toho dne, nejhoršího dne, kdy se ze mě stali oni. Moje heboučká zavinovačka se rozevřela a vystavila mě tak oslňujícímu světlu, že mnou projelo jako elektrošoková terapie, která na mě čekala. Terapie, kterou Phillip velice rychle navrhl. A rychle schválil.

V tichu, které následovalo, mě zaplavilo pochopení, jež otřáslo celou mojí duší. Phillip mě chtěl zavřít do ústavu a vzít mi, co mi patřilo. Kdo ví, kdy ho to napadlo? Určitě to neměl v plánu od začátku. Snad po těch potratech? Po tom, co se nám narodilo mrtvé dítě? Nebo prostě proto, že mohl. Moji rodiče už zemřeli, takže kdo by ho zastavil?

Jenomže mě podcenil. Nebo přecenil sám sebe. Mohl mi ukrást peníze, jméno, dokonce i kousíček mé příčetnosti. Ale nemohl mi ukrást sebe samu. Což znamenalo, že mě čekala ta nejdůležitější rozhodnutí v mém životě, první, která jsem musela udělat úplně sama.

Musela jsem utéct.

Detaily toho, jak se mi podařilo uprchnout z nemocnice, nejsou zas tak důležité. Tahle tajemství jsou dobře střežená, postupně předávaná jen těm nejdůvěryhodnějším v mém okolí, kteří se stali mojí sítí – mým celoživotním dílem, dalo by se říct. Chci tak ochránit ty, kteří to nejvíc potřebují.

Co potřebujete vědět? Přijala jsem realitu, kterou jsem si sama vytvořila, a stala se jednou z nich. Pomáhala jsem těm nezranitelnějším z nich, když potřebovali také uprchnout.

Ptáte se, kdo jsem nebo odkud pocházím? Eloise Carlisleová Curtisová je jen mlhavý přízrak odsunutý do temných koutů mé mysli. Na svůj život v Mobile v Alabamě už skoro ani nemyslím, ani na své manželství nebo své umění. Nebo na svou dceru. Vlastně je to tak lepší, jelikož kostlivci z té doby ohrožují moji přítomnost, dokonce i tvrdě vydobytou duševní rovnováhu.

Jak je to dneska? Jmenuju se Winnie Ballardová. Jsem z Bent Oaku v Jižní Karolíně, kde pracuju v papírně.

Ale zítra? Inu, jak jsem řekla, nevážu se na něco tak nedůležitého, jako je jméno.

Kapitola 1

2025

Bez tetičky Winnie už Bailey Rae Rigbyovou s Bent Oakem v Jižní Karolíně nic nespojovalo.

Zbýval už jen měsíc, než bude moct připojit svůj starodávný karavan Airstream za pick-up F-20 a vyrazit do Myrtle Beach, kde splní sen ženy, která ji vychovala. Musí jen přežít čtyři soboty na farmářském trhu v Bent Oaku, kde rozprodá věci tety Winnie.

Jak příhodné.

Bailey Rae skočila na korbu svého osmnáctiletého pick-upu zaparkovaného za stánkem. Z batohu vytáhla plechovku s repelentem a postříkala se sprejem s vůní aloe. Žalostná ochrana proti jižanským komárům, kteří se v nekonečných hejnech líhli v bažinách.

Tetička Winnie už byla pryč šedesát sedm dnů.

Při pouhé vzpomínce na osobu, kterou Bailey Rae milovala víc než kohokoliv jiného na téhle planetě, jí do očí vhrkly slzy. Na truchlení však neměla čas. Pozůstalost se sama nevypořádá.

Když zvedla bednu se zavařenými rajčaty – za pět dolarů za sklenici, jako by v hlavě slyšela Winniin hlas, že pozůstalost je jen nóbl výraz pro stodolu plnou harampádí.

„Tetička“ byl čestný titul, jelikož Winnie pro ni představovala větší matku než žena, která za ní přicházela jen tehdy, pokud zrovna neměla nějakého chlapa. Bailey Rae nikdy tak úplně nepochopila, jak si ji tetička Winnie mohla nechat, nebo proč se do toho nikdy nevložila sociálka. Ale díkybohu za nevysvětlitelná požehnání. Je na čase jít dál a hodit za hlavu všechny ty bolestivé vzpomínky, které se na ni lepí po celém Bent Oaku jako tapeta, co už dávno vyšla z módy.

Do zad se jí zabodávaly klevetivé pohledy, nelítostné jako jižanské slunce. Těžké. Nemilosrdné. V den, kdy se konal trh, působily ještě drtivěji, když bylo pole přeplněné prodejci a brzkými nakupujícími. Na očekávaný dav měl dokonce dohlížet policejní vůz. Už dávno se naučila předstírat nezájem. Byl to její mechanismus, jak přežít drby o její mámě a tetičce Winnie, nemluvě o tom, že byla opuštěné dítě. Přesto ji z nějakého důvodu dnešní maloměstská hodnotící atmosféra vážně popuzovala, zrovna když se potřebovala soustředit na vyložení první hromady věcí z Winniiny farmy.

Nyní z její farmy. Zamrkala, aby zahnala slzy, a vrátila se zpátky do práce.

Jednu krabici po druhé. Tolik harampádí.

Jak mohl člověk očekávat, že zbaští stovky sklenic domácích zavařovaček? Kdo potřeboval sedm mikrovlnek, dvaadvacet prošívaných dek a tři bedny té samé kuchařky?

Přesně tak. Když si koupíte tři sklenice, dostanete kuchařku zdarma. S trochou štěstí jí za čtyři týdny zbyde asi jen tak bambilion zavařovaček.

Otevřeným trhem na konci hlavní třídy vanul vlhký větřík. Ulice se táhla zhruba jen dva bloky a lemovaly ji staré obchůdky. Přinejmenším na čtvrtině visely ve výlohách nápisy K PRONÁJMU. Na druhém konci trůnila knihovna, budova z červených cihel, která dříve sloužila jako škola. A o jednu ulici dál, u řeky, se tyčila papírna, strohá stavba z oceli. Dokonce i po rekonstrukci působila jako relikvie z doby dávno minulé. Tetičce Winnie se tam nějak podařilo pracovat třicet let a přežít.

Městečko nepochybně chřadlo. No, každopádně minimálně šest dní v týdnu. Ovšem v den, kdy se konal trh? Bent Oak ožívalo.

Farmáři a řemeslníci rozložili své stánky. Hospodářská zvířata bučela pod dohledem dětí z programu 4-H, které okolostojící milerády poučily o jejich chovu. Vzduch naplňovala vůně balíků sena a grilovaných hotdogů. Místní příležitostná kapela ladila nástroje a zkoušela, načež to rozjela s plážovou odrhovačkou, pulzem Jižní Karolíny bez ohledu na to, jak daleko se člověk nachází od písečného pobřeží.

Bailey Rae si udělala přestávku, aby se napila vody. Hodila do sebe půlku lahve a zbytek vylila do Skeeterovy kovové misky. Starý kříženec honiče na ni vykoukl zpoza pick-upu, jeho vodítko si zahákla za nohu židle. Skeeter měl různobarevné oči. Když k ní vzhlédl tím hnědým jako třeba teď, vypadal jako neviňátko. Tušila, že ji čeká dlouhý den, a tak ho nechtěla nechat doma samotného a vzala ho s sebou. Od odchodu tetičky Winnie se od ní nehnul ani na krok.

„Vydrž, psisko. Za chviličku už budeme žít v Myrtle Beach jako hrdí majitelé food trucku u oceánu, přesně jak o tom tetička Winnie básnila.“

Nešlo o žádný velký sen. Přijala ho však za svůj spolu s jednou z těch kuchařek pro inspiraci.

Vrátila se ke korbě, aby popadla další krabici, když ji upoutalo zatroubení. Přes pole se hnala známá dodávka s tlumiči, které už měly nejlepší léta dávno za sebou.

Měla tušit, že se tu objeví Winniiny tři nejlepší kamarádky, ačkoliv je o to nežádala. A ano, přestože se jednalo jenom o jedno vozidlo, vždycky cestovaly v tlupě.

Samozřejmě že dneska přijely. Chtěly Winnie uctít stejně jako Bailey Rae.

Za dodávkou vířila oblaka prachu, když se prohnala kolem stánku dětí z 4-H, než zastavila vedle jejího pick-upu.

„Halóóó.“ Libby Farrellová se s máváním vyklonila ze zadního okna a ven jí vykoukl pohupující se cop. „Ničeho se neboj, posily jsou tady.“

Dveře řidiče se pootevřely a odhalily June Evansovou za volantem. Dodávka jí nepatřila, ale řídila ji, kdykoliv Libbyin syn Keith neměl čas, aby pomohl své ovdovělé mámě.

June se přidržela dveří a vystoupila. „Bailey Rae, zlatíčko, nebreč. Parta dorazila.“

Pouhý metr padesát vysoká June si v krátkých šedivých vlasech dneska nabarvila zářivě růžové pramínky. Minulý měsíc byly modré. Světlé melíry, tmavé melíry, barvu svých vlasů měnila pravidelně. June jednou prohlásila, že vlasy jsou její způsob, jak udržet krok se studenty na státní škole, kde vyučovala ženskou literaturu. Stále ještě se nevzpamatovala z odmítnutí jejího návrhu kurzu založeného na semináři z Břečťanové ligy s názvem „Feministické perspektivy, politizace Taylor Swiftové“.

Bailey Rae si zvedla culík ze zpoceného krku. „Ty růžové proužky se mi moc líbí. Vidím, že jsi moderní řidička.“

June přikývla a bokem zavřela dveře. „Keith má pohovor do nové práce, ale brzy se k nám připojí.“

Keith měl neustále nějaké pohovory.

Vtom se otevřely dveře spolujezdce. Nejdřív se ozvalo pohrdavé odfrknutí, načež se objevila žena, která si o Keithu Farrellovi nikdy nemyslela nic dobrého. Thea Tylerová se vyšňořila jako obvykle, na sebe si vzala kostýmek od Chanelu, který vyšel z módy už před dvaceti lety. Někteří prohlašovali, že bere roli manželky radního příliš vážně.

Nepřejícné drby.

Pak se odsunul boční panel a ven vyjela rampa pro křehkou Libby na vozíku, která na klíně držela košík na piknik. Na opěrátku měla zaháknutou hůl, kdyby ji potřebovala, protože se sice mohla pohybovat, ale s obtížemi. June jí opatrně pomohla na pevnou zem.

Thea zvedla kapesníček a stiskla dálkový ovladač, aby se rampa vrátila do dodávky. „Přivezly jsme ledový čaj –“

Libby jí skočila do řeči a poplácala košík. „A Southern Comfort na později.“

Bailey Rae seskočila z korby a pak posunula bednu ke stolu. „Jistě máte něco lepšího na práci než mi pomáhat při prodeji všeho tohohle...“ Mávla ke krabicím pod stolem i k těm naskládaným v pick-upu. „No, víte, že tetička Winnie nikdy nic nevyhodila.“

Thea si schovala kapesníček do kožené kabelky, malinkaté, jakou vždycky nosila královna Alžběta. Ten typ, který bez ohledu na velikost nedokázal pojmout všechna tajemství své majitelky. „A právě poroto jsme přijely. Libby si to datum dokonce zakroužkovala v diáři.“

Bailey Rae posmutněla, protože se Libby v poslední době spoléhala na diáře čím dál víc. Občas jí pomohly. A občas také ne.

Libby uvolnila brzdy kolečkového křesla a přejela ke stolu. S úsměvem poplácala sklenice se zavařenými broskvemi. „Ať se Winnie nedozví, že jsi jí je uloupila ze zásobičky. Schovává je pro tvého strýčka Russella.“

Rozhostilo se ticho, přerušované jen útržky písničky „My Girl“. V jedné chvíli si Libby vzpomínala, že do piknikového košíku uložily lahev Southern Comfort, a v další si nevybavila, že Russell zemřel před mnoha lety a že její nejlepší přítelkyně odešla před dvěma měsíci.

Před šedesáti sedmi dny. Ani neměli tělo, které by mohli pohřbít.

Podle stop odhadovali, že si šla Winnie zaplavat do nedaleké řeky a zřejmě ji unesl proud, který si tentýž týden vyžádal život jednoho rybáře. Její pruhovaná taška se zachytila o spadlý strom trčící z kalné vody. Tragická nehoda. Nebo ji na druhý břeh dovedl žal nad ztrátou strýčka Russella?

Bailey Rae sevřela prsty kolem jantarové sklenice. „Tetička Winnie jich zavařila tolik, že mi jich pár věnovala.“

Znělo to jako dostatečná odpověď, která by se hodila do všech časových údobí, ve kterých se Libbyina mysl momentálně nacházela.

Thea, oblečená v rukavičkách, přejela po hromádce přikrývek. Vrchní byla vytvořena z ústřižků ze starého oblečení. „Chápu, že se chceš zbavit Winniina harampádí, ale jsi si jistá, že chceš prodat i farmářský domek? Ještě není pozdě si to rozmyslet.“

„Je na čase. Pořád sem budu jezdit na návštěvu.“ Bailey Rae ani v nejmenším nelitovala, že opustí Bent Oak, ovšem jeho obyvatelé... tahle improvizovaná rodina bez příbuzenského vztahu... ta jí bude nesmírně chybět.

June se pohupovala do rytmu hudby, nohy jí tančily v prachu, a přitom nesla krabici se zvonkohrami z kuchyňského náčiní. „Proč by tu zůstávala? Tohle město je staré a vyžilé. Jako my.“

„Zavři pusu,“ nařídila jí Thea. „Bailey Rae, zlatíčko, nemusíš rozprodávat všechno.“ Thee se to snadno řeklo díky majetku, který nashromáždili předkové jejího manžela, a jejímu talentu na investice. „Dáme ti peníze do začátku, abys rozjela ten svůj food truck.“

Kolečkové křeslo zarachotilo na kamínkách, když se k nim Libby připojila. „A když ti to s tím podnikáním v Myrtle Beach nevyjde, můžeš prostě sbalit karavan a vrátit se.“

V tomhle se podobaly Winnie. Nešetřily. Jenže Bailey Rae neuměla přijímat pomoc. Nejspíš kvůli tomu, jak prožila prvních šest let svého života. Dokonce i vlastnictví farmy ji svrbělo, jako by seděla v hejnu blech.

Dům spolu s třemi akry u řeky ve skutečnosti patříval strýčku Russellovi, tichému muži s geniálním mozkem, který to skvěle uměl s motory. Všichni předpokládali, že byli s Winnie manželé, ale ona vždycky trvala na tom, že ten kus papíru vůbec nic neznamená.

Zemřel před šesti lety a farmu odkázal Bailey Rae s podmínkou, že na ní Winnie bude moct žít do konce svého života. Když se Bailey Rae zeptala právníka, proč sepsal závěť právě takhle, odpověděl jí, že to tak bylo právně jednodušší, což nedávalo smysl. Nezlobil se Russell na Winnie, že se za něho neprovdala, ačkoliv to nikdy neřekl? Bailey Rae však příliš truchlila po úžasném strýci, než aby hloubala nad jeho pohnutkami.

A teď oplakávala oba. Dvojitá ztráta ji dusila, zvlášť v obklopení všech vzpomínek.

„Děkuju, Theo,“ řekla Bailey Rae. „Je to vážně šlechetná nabídka. Ale nechci se sem vrátit, takže dává smysl, když ty věci rozprodám.“

„No, tak tedy,“ zabručela June, ačkoliv na ní bylo znát, že by se s ní ráda dohadovala, „alespoň s námi zůstaneš do Dne nezávislosti.“ Krátce a pevně Bailey Rae objala, což ji trošičku zabolelo, protože jí to připomnělo osobu, pro kterou měla v srdci vyčleněné zvláštní místo.

„Dámy?“ zašeptala Thea, což by mělo působit jako obří výstražné znamení, když přišlo od obvykle rozhodné ženy. Ukázala přes pole na parkoviště před obchodem se zemědělským vybavením.

Bailey Rae zamžourala proti slunci a uviděla dva dospívající chlapce v maskáčích, kteří vypadali jako potížisti. Oba stáli u nablýskaného pick-upu s obří bednou.

S bednou připevněnou k zemi a s rozezleným divočákem uvnitř.

Bestie narážela na mřížku a kly se jí leskly.

Bailey Rae žila v tomhle městečku dostatečně dlouho na to, aby pochopila, že ti rošťáci chtějí vypustit rozezleného divočáka uprostřed přeplněného tržiště.

A to se lidi divili, proč se nemůže dočkat, až uvidí Bent Oak ve zpětném zrcátku.

Kapitola 2

Bailey Rae si dovedla živě představit titulky v dalším vydání Bent Oak Weekly: Prase protestuje u stánku s hotdogy.

S divokými prasaty, která ničila Winniinu zahradu, měla zkušeností víc než dost. Obvykle odešla sama, pokud je něco nerozčílilo. Tihle kluci zjevně tohohle chudáka pořádně rozzuřili.

Srdce se jí prudce rozbušilo.

Na druhé straně pole se otevřely dveře policejního vozu. Ven se vyhrnuli dva strážníci, odhodili ledovou tříšť a sprintovali kolem stánků k puberťákům. Přitom křičeli na kluky: „Nedělejte to... Všichni ustupte... Zavolejte někdo lesní stráž...“

Maskáčové duo zavýsklo, otevřelo bednu a pak vylezlo do bezpečí na korbě pick-upu. Divočák – alias Rozzuřený Wilbur – se vyřítil z klece a přeletěl sklopenou korbu dodávky. Dopadl na zem, chvíli se kutálel a pištěl.

Všechny oči se obrátily jeho směrem.

To. Není. Dobré. Bailey Rae se rozbušilo srdce ještě víc, zatímco horečně uvažovala, jak co nejrychleji dostat Libby zpátky do bezpečí minivanu.

Skeeter se probudil, vyskočil na dlouhé nohy a vystřelil ze stínu pod pick-upem. Zaklonil hlavu a zavyl. Každá buňka loveckého psa v jeho smíšené DNA se probrala k životu a jeho bojové zavytí proťalo vzduch.

Divočák – nebo to možná byl vepř, nehodlala se k němu přibližovat natolik, aby to zjistila – se pomaloučku otočil jejich směrem. Skeeter a Wilbur se do sebe zabodli očima. Prase je mělo jako korálky. Skeeter přimhouřil své ledově modré oko.

Strach o Skeetera a tři zranitelné ženy ji přiměl k akci.

„Skeetere, zůstaň!“ nařídila Bailey Rae a popadla ho za obojek, protože nevěřila, že vodítko vydrží. „Kde je ten hajný?“

Ani v nejdivočejších snech by si nepředstavovala, že se bude modlit o pomoc nového lesního strážce. Ten chlap jí byl trnem v oku od chvíle, co jí dal pokutu za rybaření bez povolení – na jejím vlastním pozemku. Informoval ji, že zatímco půda je její, voda a ryby spadají pod kontrolu státu.

A fůůů. Pokutu před ní roztrhal.

Pokutu, kterou stále musela zaplatit. Nebo to mínil jako varování? Nejspíš ten lístek neměla v záchvatu vzteku nacpat do šuplíku s kuchyňským bordelem.

U stánku chlapců z 4-H zavrčel motor chvilku předtím, než se na pole vyřítilo auto. Zablácený černý pick-up nesl logo Úřadu pro přírodní zdroje Jižní Karolíny. Pneumatiky se zarývaly do země a strážce mířil přímo k divokému praseti, které vlétlo na pole. Rozdělená kopyta se zaryla do půdy, když zvíře převrátilo stůl s vodními melouny a smetlo květiny ze zahradnického stolku.

Pick-up se blížil a pár metrů před srážkou strážný spustil sirény a zmáčkl klakson, čímž prase zaskočil. Rozzuřený Wilbur se proměnil ve Zmateného Wilbura. Auto přidalo a několikrát zahnulo jako kůň nahánějící dobytek, odvádělo prase od lidí a zpátky do lesa.

Za pár vteřin se od lesa ozvaly tři výstřely.

Prchající lidé na chviličku ztuhli a pak začali tleskat hrdinovi dne, než se pustili zpátky do rozkládání stánků a nakupování. Další obyčejný den v Bent Oaku.

Thea si osušila čelo kapesníčkem. „Divoká prasata se dají jíst, když člověk to maso řádně zpracuje.“

Bailey Rae se s rozklepanými koleny sesula vedle Skeetera. „Myslíte, že radní uspořádá grilovačku?“

Thea se na ni podívala přes okraj skleničky. „Někdo by měl strážníkovi Perezovi říct, že tu žije několik svobodných matek, kterým by se hodila pečínka zdarma.“ Zalovila v kabelce, aby našla telefon. „Zavolám Howardovi, aby toho divočáka přišel vykuchat.“

Tmavě modré lodičky se jí bořily do země, když rázovala přes pole a vyhýbala se kouskům melounů.

June poplácala Libby po ruce. „Mohla bys tu zůstat s Bailey Rae a balit věci, které si lidi koupí?“ zeptala se a přitom balancovala mezi kamarádčinou hrdostí a ztrátou samostatnosti. „Thea možná bude potřebovat pomoc.“

Bailey Rae se pousmála. Thea jen zřídka potřebovala, aby jí někdo pomáhal.

Bailey Rae vstala, zrovna když se mezi stále větším počtem lidí prodral Libbyin syn. Incident s divočákem zjevně přitahoval další potenciální nakupující.

„Mami? Mami,“ vyhrkl Keith zadýchaně a klekl si vedle matčina kolečkového křesla. „Není ti nic?“

Libby ho poplácala po tváři. „Jistěže ne. Dostal jsi tu práci? U stavební společnosti, viď?“

„Začínám v pondělí. Volných hodin samozřejmě není moc...“ Libbyinu synovi se blížila šedesátka a nosil svá zklamání v životě jako někdo, kdo táhne pneumatiku od traktoru.

Do kopce.

V létě.

Prošel si třemi rozvody, šesti změnami kariéry – nic z toho vlastní volbou. Nedávno se přestěhoval zpátky k matce pod záminkou, že se o ni bude starat. Jenže obyvatelé tohohle klevetivého městečka věděli, že je na mizině.

Keith, šlachovitý jako jeho máma a s prošedivělými tmavými vlasy, uvolnil kolečkové křeslo z promočené trávy, načež jí pomohl přesunout se na židli vedle Bailey Rae.

„Tady máš, mami.“ Zvedl ze země její hůlku. Dneska si vybrala hliníkový model s květinovým vzorem. Musela jí v tom zmatku sklouznout z klína.

Libby si hůlku vzala a poplácala Bailey Rae po paži. „Dej si pauzu, naobědvej se a trošku si zatancuj.“ Odmlčela se. „Můj syn mi bude dělat společnost, abych nepopletla ceny. Je to tak, Freddie?“

„Mami,“ řekl tiše. „Já jsem Keith.“

Ve tváři se jí mihla nejistota, než se usmála. „Jistěže. Jenom vypadáš jako tvůj otec.“

Byla to pravda? Bailey Rae si nevzpomínala, že by kdy viděla jeho fotky. Winnie vždycky tvrdila, že Libby jeho smrt natolik zlomila, že nesnesla žádné upomínky. A brzy nebude mít Libby ani vzpomínky. Bez ohledu na to, jaký průšvih Keitha přivedl domů, bylo jen dobře, že mohl matce pomoct.

Bailey Rae vzala Libby kolem ramen – uzoučkých a shrbených věkem. „To je od tebe milé. Ale já jsem v pohodě. Ovšem jestli si to tu chce Keith projít, můžeš tu se mnou zůstat.“

Keith těkal pohledem mezi ní a svou matkou. „Pokud ti to nevadí, mohl bych nám třeba přinést něco k snědku?“

Když uslyšela tón, jakým tu otázku pronesl, došlo jí to... Sáhla do kasičky a vytáhla pár dvacetidolarovek. „To by bylo skvělé.“

Keith couval a přitom mával bankovkami. „Nechám vás s vašimi zákazníky.“

Zákazníky? Ach, jistě. Ta událost s prasetem ji rozhodila. A popravdě řečeno ji vyčerpalo procházet tolik vzpomínek, zatímco ráno balila věci.

Sesula se do skládacího křesílka a dopila zbytek vody, zatímco Libby už se věnovala paní Watsonové – matce jednovaječných dvojčat Missy a Sissy, které s Bailey Rae chodily do třídy. Nikdo už si nepamatoval, jak se jmenují ve skutečnosti. Winnie vždycky tvrdila, že na jméně nezáleží ani zdaleka tolik jako na chování dané osoby. Což znamenalo, že Missy a Sissy byly k ničemu jako žvýkačka na podrážce boty.

Bailey Rae často uvažovala, jestli paní Watsonová věděla, že na ni její milovaná zlatíčka nadšeně volala: Kukačka Winnie Ballardové, kukačka Winnie Ballardové...

Bailey Rae to vydržela do svých sedmnáctých narozenin – na které její matka zapomněla – a pak se do nich pustila pěstmi. Watsonovic děvčata bojovala drsně, kousala ji a tahala za vlasy. Osvobodila se jen díky tomu, že do Sissy vrazila hlavou. Bailey Rae měla tři stehy a Sissy odštípnutý přední zub.

Sissy a Missy už nebyla jednovaječná dvojčata.

Paní Watsonová se zastavila u přikrývky se vzorem snubních prstenů a přejela přes drobné stehy prsty, které po desítkách let výuky na piano trápila artritida. „Winnie nám na trhu chybí, ale vsadím se, že se usmívá z nebe, že jsi tady.“

Prozatím. „Nejsem ani zdaleka dost ženská, abych si vzala ty její kytičkované crocsy.“

„Winnie by s tebou nesouhlasila.“ Paní Watsonová zasunula kreditku do čtečky a podepsala se prstem na obrazovce. „Mohla bys mi tu přikrývku schovat? Vyzvedla bych si ji, až budu odcházet. Mám se s holkama a jejich dětmi sejít na oběd.“

„Samozřejmě,“ přikývla Bailey Rae a promnula si jizvu na obočí.

Libby na paní Watsonovou zamávala. „Kdybys někde zahlédla Freddieho, mohla bys ho poslat za námi s naším obědem?“

Paní Watsonová se otočila a povytáhla tenké obočí. „Freddieho?“

Libby se zamračila a přimhouřila šedé oči, jako by se jí mohly zhmotnit vzpomínky. „Mého chlapce... Mého chlapce... Keitha.“

Zase si spletla jméno? Libby měla náročný den. Bailey Rae uvažovala, že zavolá Keitha, jestli by matku neodvezl domů.

„Pardon,“ přerušil je neznámý ženský hlas.

Bailey Rae zvedla ruku, aby ta osoba počkala, a pátrala Libby ve tváři po dalších známkách potíží nebo dezorientace. Starší žena však vypadala klidně, listovala v jedné z kuchařek a něco si broukala. Na záměnu Freddieho a Keitha už zjevně zapomněla.

Bailey Rae se kousla do rtu a zamrkala, aby zahnala slzy, protože pomalu přicházela i o tuhle ženu, jenom jinak než o tetu Winnie. Ztráta však byla stejná. Konec kapitoly, která započala, když obě přišly do Bent Oaku ve stejnou dobu, aby se ucházely o práci v papírně.

Bailey Rae už se těšila na vlastní nový začátek. Obrátila se k další zákaznici. „Ano? Jestli hledáte něco jiného, mám v autě spoustu dalších zavařenin.“

Tmavovlasá žena, něco málo přes třicet, se naklonila blíž. Malá holčička skrývala svou tvářičku zabořenou v matčině noze. Mladá matka vypadala, že se už týdny nevyspala. „Potřebuju vaši pomoc.“

Mluvila tak tiše, že ji přes ruch na trhu a ozvěnu plážové hudby neslyšela.

„Jistě. Tady je náš ceník. A také tu mám někde mapku stánků.“ Bailey Rae vytáhla z větší krabice menší truhličku.

„Tak jsem to nemyslela.“ Žena zvýšila hlas. Její dcera objímala potrhanou deku, otírala si o ni bradu a ustoupila od matčiny nohy.

„Dobře.“ Bailey Rae se zhoupla na židli dozadu. Podle tmavých kruhů pod očima byla mladá matka nejspíš z nedostatku spánku nervózní. „Co pro vás můžu udělat?“

Žena položila dlaň na hromádku kuchařek. Vytrhla druhou ruku z dceřina pevného sevření a zalovila v přecpané brašně. Vytáhla peněženku, dětský hrnek s pítkem, balíček sušenek, až konečně vylovila nějakou roztřepenou knihu, přičemž na zem spadly ponožky. Opatrně ji položila na poškrábaný stůl. Jednalo se o starší, opotřebovanou verzi kuchařek, které teta Winnie prodávala desítky let.

„Potřebuju pomoc,“ zopakovala žena a poklepala na starodávnou vazbu, pak ukázala třesoucí se rukou k podobnému svazku v Libbyiných rukou. „A tohle mě dovedlo sem.“

1971

„Winnie Ballardová, tohle hlavně neztrať.“

Stála jsem v zadní místnosti veřejné knihovny v Bent Oaku a vzala si hromádku papírů od Annette Davisové, mé kontaktní osoby. Poslední zastávka na mé cestě.

Na první pohled Annette připomínala v tyrkysovém polyesterovém kalhotovém kostýmu učitelku ve školce nebo hodnou babičku. Lidi by ji rozhodně nepodezírali. Výborně. Poplácala mě po ruce a já se jí ani neobtěžovala říct, že mě nemusí utěšovat. Žádný div, že si myslela, že se v otlučených teniskách chvěju.

Vzrušení a strach jsou si docela blízko. Zvenčí působí podobně. Z očekávání a obav se člověku svírá žaludek, srdce uhání, rozšiřují se zorničky a zrychluje dech. Takže mě nepřekvapilo, když lidé usuzovali, že se bojím. Jenže já se nebála. Už ne.

S paní Davisovou jsme v malém skladišti mluvily co nejtišeji. Velký pojízdný kontejner přetékal vrácenými knihami a vedle stály tři vozíky připravené k roztřídění. Obě jsme seděly u stolu s tvrdými dřevěnými židlemi. Na opotřebované a vybledlé desce ležela hromada filmových pásů a projektor.

„Děkuju vám,“ řekla jsem, ačkoliv to ani zdaleka nestačilo. Posledních pár měsíců toho ale na mě bylo moc. Někdy jsem měla pocit, že jsem stále pod vlivem léků v léčebně.

Pod železnou nadvládou svého manžela.

„K té práci splňuješ veškeré předpoklady.“ Annette kývla k jedinému oknu s výhledem na papírnu v dálce. Ocelovou budovu nedávno rozšířili, takže vznikla další místa, která nabízela dokonalou zástěrku pro nové obyvatele. „Všechno si to pečlivě prostuduj. Zapamatuj si každý detail, aby tě nic nepřekvapilo, až se tě budou zítra ráno ptát.“

V tu chvíli Eloise zmizela a zrodila se Winnie.

Annette přešla za vozík s knihami a otevřela dveře. „Pojď se mnou. Chci ti někoho představit, než se vydáš do penzionu. Můžeš si nacvičit představování.“

Zatímco jsem ji následovala kolem řady čteček mikrofiší a psacích strojů, opakovala jsem si v duchu svoje jméno jako mantru. Knihovna mi připadala jako portál mezi mým předchozím světem a novým, do kterého jsem právě vstupovala. Vzduch prosycovala nadčasová, zatuchlá vůně starých svazků, papíru a kůže zjemnělé doteky mnoha rukou. Tyhle romány spojovaly lidi, kteří se nejspíš nikdy nepotkají.

Takže jak jsem se sem dostala?

Díky zásahu Štěstěny. A štědré dávce ironie, že když se mě Phillip pokusil dostat pod zámek, ve skutečnosti mi předal klíč k mé svobodě v podobě kuchařky v jídelně psychiatrické léčebny. Tahle kuchařka unikla vlastní minulosti díky tajemné síti, jež pomáhala ženám dostat se z násilných vztahů. Pokud by mě to zajímalo, můžeme si promluvit později.

Pak se žena otočila, aby nabrala bramborovou kaši na další tác, jako by k tomu rozhovoru nikdy nedošlo. Následující den u snídaně jsem jí pověděla, že si o tom chci promluvit.

Nikdy jsem nevěděla jistě, proč jsme se rozhodla svěřit naprosto cizímu člověku, jenže jsem byla zoufalá a její příběh mi připadal pravdivý. Vyprávěla mi o síti, která se táhla přes celou zemi, propojená přes systém knihoven. A přestože mi nemohla nic zaručit... řekla jsem ano. Skryla jsem se v náklaďáku, který dovážel zásoby. A na pláži jsem předstírala sebevraždu.

Pak začala několikaměsíční, zdlouhavá cesta, abych za sebou zametla stopy. Žádný z předchozích kontaktů nevěděl o tom následujícím a tak dále a tak dále. Někdy jsem získala společníka na jeden úsek cesty. Ale nikdy to nebyla stejná osoba.

Annette se teď zastavila u oddělení s dětskými knihami. Nejdřív mi připadala prázdná, vždyť děti měly být ve škole. Stolečky a židle byly nízké jako ve školkách. Pak jsem je uviděla. Matku a malého chlapce, který vypadal jako ona, takže musel být její syn.

Ještě nedávno bych záviděla ženě s vlastním dítětem. Nedokázala bych nahlédnout pod nálepku matky. A rozhodně bych si nevšimla zranitelného výrazu v ženiných šedých očích, nebo jak choulila úzká ramena.

Nebo jak tiskla ruce na hromádku papírů na stole. Hromádku, která vypadala až podezřele podobně jako ta moje.

V tu chvíli mi došlo, že mi Annette nezajistila jen místo uklízečky v papírně a postel v penzionu, ale zajistila mi i přítelkyni. Málem jsem se při té představě rozplakala po takové době, kterou jsem strávila v izolaci, obklopená jen zdravotníky a lidmi z jeho světa, kteří se na mě dívali jeho pokřiveným pohledem.

„Winnie,“ řekla Annette, „ráda bych ti představila Libby Farrellovou. Je tu v městečku také nová a bude vypomáhat v papírně.“

„Ahoj, Libby. Já jsem Winnie Ballardová.“ Poprvé jsem vyslovila své nové jméno a napůl očekávala, že se stane něco velkého, jako že se třeba rozevře podlaha a spolkne mě. Nebo že zpoza regálů vyskočí lidé a začnou křičet: „Lhářko. Falešnice. Podvodnice.“ Nakonec to však bylo snadnější, než jsem si myslela. Vklouzla jsem do nové totožnosti jako do nových bot, mnohem pohodlnějších, než byly ty předchozí.

Libby ke mně napřáhla mozolnatou ruku s tenkým zlatým snubním prstenem na prsteníčku. „Ráda tě poznávám. Tenhle malý človíček je můj syn Keith.“

Ukázala na klučinu, který seděl se zkříženýma nohama na zemi a opíral se o vysoký regál. S novým plyšovým medvídkem Pú v klíně si zvedl k očím stereokotouček View-Master a díval se na obrázky. Na podlaze vedle něho ležela další hromádka kotoučů.

Dozvíme se někdy, jak jsme se jmenovaly předtím? Budeme si natolik důvěřovat, že se svěříme s útržky své minulosti? Odpověď na to jsem neznala. Vycítila jsem však, že budeme potřebovat jedna druhou v dobách, kdy v nás něco vzbudí vzpomínky, tedy ty ošklivé. Budeme záviset jedna na druhé, abychom si udržely duševní rovnováhu. Annette v tomto ohledu postupovala chytře. Věděla, jak vybudovat podpůrný systém, který by udržel nový život.

Zajít za poradcem nepřicházelo v úvahu ze zjevných důvodů, ale upřímně řečeno, toho jsem si užila dost a dost v léčebně.

„Keithe,“ zavolala jeho matka, a když neodpověděl, dotkla se jeho ramene. Trhl sebou. „Keithe? Pozdrav slečnu Winnie.“

Rychle zamrkal, vytřeštil oči a vypadal, jako by se probudil na místě, které nepoznával. Mlčky se vrátil ke svému lesklému červenému stereokotoučku.

Jeho matka se omluvně usmála. „Je jenom unavený.“

„To nevadí,“ řekla jsem. „Změna je náročná pro každého. Zvlášť pro dítě, řekla bych.“

Má slova se dala použít, ať už měla za sebou jakoukoliv minulost, a přitom chránila tu moji. Učila jsem se mluvit novým jazykem, v kódech neškodně znějících frází plných skrytých narážek. Novou učitelkou mi byla babičkovská knihovnice, která dohlížela na tenhle portál slov.

Pomáhala moje babička někdy změnit někomu takhle život? Riskovala někdy kvůli někomu jinému? Pokud ano, nedala to najevo.

Bylo však něco takového možné? Moje babička, která se mnou hrávala karty a připravovala mi sýrové sendviče s odřezanými kůrkami. Pak, jako šepot určený jen pro knihovnické uši, mi došlo, že moje babička a Annette by na segregovaném Jihu nemohly chodit do stejných škol.

Ta myšlenka mě zabolela. „Paní Davisová, nevím, jak vám mám dostatečně poděkovat.“

„To není možné.“ Annette potřásla hlavou a popadla rukojeť vozíku. „Můžeš to jen předat dál.“

A tak jsme to udělaly.

Kapitola 3

2025

Bailey Rae pozorovala hromádku kuchařek ležících v rohu prodejního stolu. Vůbec ten podivný rozhovor nedokázala pochopit. „Kdo jste, paní?“

„Jmenuju se Gia.“ Mladá matka ztěžka polkla, jako by pro ni bylo vyslovení jména herkulovský úkol. „Gia Abernathyová. S dcerou potřebujeme střechu nad hlavou. Tohle mě dovedlo sem.“

Ta slova se odrážela v hlavě Bailey Rae a hledala místo, kde přistát. Dovedla ji sem Winniina kuchařka? Možná myslela jen to, že Winnie ráda pomáhala jiným lidem, dokonce jim dovolovala, aby si z její přecpané stodoly vybrali, co potřebují. „Kousek dál na ulici je penzion. Stojí rozumné peníze. Vzadu mají roztomilou houpačku. A na snídani podávají ty nejlepší palačinky.“

„Takhle to nemyslím.“ Tvář jí zrudla, načež se rozhlédla. „Potřebuju, ehm, útulek.“

„Ach, fajn,“ prohlásila Bailey Rae a narovnala se. „Něco takového v Bent Oaku nemáme, ale můžu se poptat –“

„Ale v téhle kuchařce stojí...“ Slova se jí vytratila, protože se musela třikrát rychle nadechnout.

„Paní Abernathyová, ráda bych vám pomohla, pokud budu moct. Opravdu.“ Matky a dcery jí bylo nesmírně líto. Sama se kdysi ocitla na místě té holčičky.

Musela opustit domov jen s batůžkem na zádech, když se její matka rozešla s dalším mužem. Neustálé okřikování, aby byla potichu a nerozčílila Yvonnina nového přítele. V klidných dobách, zatímco se dělily o spacák v kombíku, jí matka šeptala, že Bailey Rae přežije, tak jako ona v dětství přežila. Nedošlo jí, že skutečná síla spočívá ve vystoupení z kruhu.

Díkybohu za strýčka Russella a tetičku Winnie, kteří ji naučili, jak vzít život do vlastních rukou a nenechat se vláčet v závěsu za matčiným generačním traumatem. Teď si však připadala neukotvená, unášená větrem...

„Musela jsem to špatně pochopit.“ Gia svírala opotřebovanou kuchařku a mezi jednotlivými slovy popadala dech.

Bailey Rae zahnala vzpomínky na minulost a soustředila se na přítomnost této ženy. „Je mi líto, jestli došlo k nedorozumění. Možná hledáte moji tetu – Winnie Ballardovou?“ Rozesmutnilo ji, když vyslovila její jméno nahlas. „Pokud ano, tak mě to mrzí, ale teta nedávno zemřela.“

Libby poklepala holí na její nohu. „Mlčeti zlato.“

„Naštěstí, Libby, nevím o ničem, co bych mohla vyzradit.“

Gia se nechápavě zamračila. „Vaše teta?“

„Ano, paní,“ potvrdila Bailey Rae. „Ale jelikož zemřela...“

„Ach ne. Ne, ne, ne, ne...,“ lapala Gia po dechu, ošívala se a vypadala jako ptáček, který se chystá odletět. Její rozrušení narůstalo s tím, jak zvyšovala hlas.

Dokonce i Skeeter zvedl hlavu a zakňučel.

Gia popadla dceru za ruku a opřela se o stůl, dech se jí zadrhával čím dál víc.

Po tváři jí stekla jediná slza a pak další.

Ta žena se řítila do panické ataky.

Libby zabodla hůlku do země a zvedla se z kolečkového křesla. Popadla okraj stolu, aby udržela rovnováhu, a vydala se kolem něho k Gie. „Nádech, výdech... pomaleji. To je ono. Nadechněte se vůně květin. Sfoukněte svíčku. Nadechněte se vůně květin. Sfoukněte svíčku.“

Tetička Winnie říkávala to samé, když se Yvonne objevila bez ohlášení. Dokonce i při té vzpomínce se Bailey Rae sevřela hruď, jako by se jí na žebrech usadila nějaká bestie. A ta bestie měla jméno. Strach. Strach, že ji máma odtáhne do jejího kombíku s veškerým jejím majetkem a vyrazí jen bůhvíkam. Někdy spaly vzadu. Copak není „kempování“ legrace?

Nejvhodnější chvíle na to, aby se Libbyina paměť probrala k životu.