Jitka Blažková 

Anna, cesta ze Sudet 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2026 

www.mobaknihy.cz 

moba@mobaknihy.cz 

© Jitka Blažková, 2026 

Foto na obálce © Dimitrij Racek, archiv, 2026 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2026 

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o. 

ISBN 978-80-279-2747-0 (epub) 

ISBN 978-80-279-2748-7 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

Tatínkovi, 

jehož vzpomínky mi byly inspirací k dalšímu studiu a poté k napsání tohoto příběhu 

PODZIM 1947 

Sešly jsme se před kinem. Sávě to dnes obzvlášť sluší, v kloboučku, tak ve Žluticích nechodila.

„To víš, Vary,“ odbývá mě se smíchem. Ale hned zaklesne loket za můj, přitáhne mě k sobě a ve smíchu pokračuje:

„Vždyť tobě to taky sluší! Podívej, tamten blonďák na tobě může oči nechat!“ Nepodívám se. Ještě to tak, aby si někdo myslel, že stojím o takové okukování. Mně stačí, že jsem v učení jediná dívka v partě pěti spolužáků.

Ve vývěsce kina jsou fotografie ukázek z dnešního promítání. Nezbedný bakalář. Herci v hlavních rolích slibují, že to může být pěkný film. Režisér Otakar Vávra.

„Jdeme?“ ptám se Sávy.

„Určitě!“

Vstupenku do zadních řad na balkón si mohu dovolit i ze svého učňovského kapesného. Po týdeníku se pro opozdilce ještě krátce svítí.

„Co to v týdeníku říkali? Pan Hlas nabízí penzistům, že se mohou z rušné Prahy přestěhovat do klidného pohraničí? Proč snášet městskou špínu a ruch? Takový blábol!“ naklání se Sáva k mému uchu.

„No konečně vím, jak se lidi i o naší vsi dozvěděli. Ale penzisté se asi do opuštěných továren nepohrnou.“

„Pšt, pšt!“ syčí okolí, už jdou titulky.

Když vyměňují kotouč filmu, neodolám ani já a kupuju si „ledomedo, cuc na kládě, namočený v čokoládě“, jak tu pokřikuje takový malý mužíček s nohama do velkého O. Nedopřávám si často takovou dobrotu, zbytečnou a pro mě trošku drahou, ale přece nebudu vedle Sávy sedět jako žebráček. Navíc mi to opravdu chutná a nehodlám si požitek kazit myšlenkou, že zítra nebudu mít na rohlík.

Po filmu vycházíme z kina do pasáže. Mrknu na hodiny v průčelí hlavní pošty.

„Musím běžet, aby mi nezavřeli internát.“ Sáva se má, bydlí v podnájmu v centru města, do gymnázia to má pět minut. Já taky bydlím v blízkosti fabriky, kde se učím, internát EPIAGu mám zdarma. I se stravou, a já si v jídle nevybírám. Jen z centra je to daleko.

„Tak v sobotu na nádraží!“ volá za mnou Sáva.

„Jojo,“ potvrzuju přes rameno a přidávám na tempu. Poslední zastávkový autobus na Ostrov už jel dávno, nezbývá mi než běžet do Dalovic pěšky. Dokud jsou v Drahovicích osvětlené ulice, cesta mi jde rychle. Přecházím provizorně pospravený most, který za války zasáhly americké bomby, cesta se noří do stínu vzrostlých kaštanů. Tady už je vidět pramálo, jestli něco svítí, je to měsíc na hladině Ohře. Tempo mám ale pomalejší. Asi tu malou čokoládu, co mi koupila v bufetu kina Sáva, dám vrátnému, aby nehudroval, že jsem vždycky ta poslední.

Už míjím dalovický kostel, ubytovna je na dohled. Vpadám do chodby ještě odemčeného internátu.

„Dobrý večer,“ zdravím slušně. A jejej – ze své kukaně se k okýnku šourá baba Princmetálová. Nikdo jí tu jinak neřekne.

„A kdepak jsme se zas courali, co, děvenko?“ spouští jedovatě.

„Byla jsem v kině, na Nezbedném bakaláři, na to jděte, je to moc hezké, a něco jsem vám přinesla,“ sypu ze sebe jedním dechem, abych se vyhnula dalšímu nelítostnému proslovu. Když vidí Kofilu, oči jí zasvitnou.

„A to sis neměla dělat škodu, děvenko.“ Ale po čokoládě hbitě hmátne. „Zapíšu ti do sešitu příchod před desátou, ať nejsou problémy.“

„Moc děkuju.“ No to by mi ještě scházelo, abych příští rok nedostala ubytovnu kvůli pozdním příchodům.

„Ahoj,“ vítá mě Jana Voříšková, má spolubydlící, o rok starší učenka. Byla mi v prvních týdnech školy rádkyní. Bydlíme na pokoji pro čtyři samy dvě, víc děvčat tu není. Kluci sice prvního září řediteli internátu navrhovali, že se obětují a náš pokoj dobrovolně doplní, ale on je odkázal do patřičných mezí.

Autoritu má – je zároveň ředitelem gymnázia a internátů pro gymnázium, pro Odbornou školu pro ženská povolání a pro frekventantky Ošetřovatelské školy, víc kvalifikovaných osob prý tu není. Tady se téměř o vše stará vychovatel Stehlík, zvolená samospráva a její dospělý předseda Honza Rödling. Ten je vynikajícím hráčem na trubku. A modrýma očima mi připomíná Ernsta, mou první a taky zatím poslední lásku.

Na život v internátě jsem si díky Janě zvykla brzy. Dokázala ve společných umývárnách vybojovat časový interval, kdy jsme tam samy. Máme výhodu, že nám ještě teče teplá voda.

Prvních šest školních týdnů jsme my prváci trávili pouze ve fabrice, abychom si osahali celou výrobu. My nastupujeme v osm, i když pracovní směna je od šesti. A při praxi v jednotlivých provozech jsem zavrhla malířinu, již jsem si původně zvolila. Jen pár vyvolených může malovat na porcelán, a navíc podle dané předlohy. Ostatní linkují okraje nádobí nebo na ně lepí obtisky. Tedy žádná tvůrčí práce. Kdybych byla výrazný talent, měla třeba vyšší vzdělání, mohla bych se dostat do ateliéru, kde se dekory navrhují, kde se dělají originály. Jenže kdyby…

Vybrala jsem si nakonec lékařem doporučovaný obor modelář, i když je to větší dřina a mistr Hirsch mi to rozmlouval.

„Ještě žádná dívka modelářkou nebyla, není to profese pro ženu,“ snažil se mi v ústraní co nejlépe německy vysvětlit úskalí oboru pro dívku tak křehkou, jak doslovně řekl. Když jsem mu ale sdělila svůj zdravotní důvod, uzavřel rozhovor slibem, že mi tedy maximálně pomůže.

To Jana je malířkou. A kromě společné záliby v kreslení máme ještě dvě další – hudbu a sport. Tedy v Lakomé jsme tomu sport neříkali, prostě jsme v létě hodně chodili a běhali, plavali v Zámečáku, v zimě jsme bruslili a sáňkovali.

Pan Stehlík je v internátu vždy odpoledne do deseti večer. Přes týden dohlíží na to, zda plníme školní úkoly, dodržujeme čistotu v budově, no a mimo jiné nám organizuje do šesti hodin večer čas – hlavně upravujeme okolí fabriky a internátu. Po večeři je do deseti osobní volno, kdy se v klubovně buď promítá film, nebo jsou nějaké přednášky, turnaj ve stolním tenisu a tak. A jednou týdně lze s vědomím a dovolením vychovatele jít na vycházku, já už jsem dvakrát byla se Sávou na bidýlku v divadle a třikrát v kině.

S Janou chodíme ve středu odpoledne ke kapelníku Benišovi na hodiny houslí. Každá platíme polovinu ceny, i to pokrývám z učňovského kapesného. Pan Beniš s námi hrává na violu, když se dobře naučíme. Často. Už nás vzal s sebou i na koncert, předvedl jej v sále Lázní III smyčcový kvartet z Prahy.

Seděly jsme s Janou na přístavcích u zdi. Cítila jsem se tu jako ve výloze. Mezi těmi elegantními toaletami dam mé sváteční šaty, jež se mnou absolvovaly koncerty i pohřby v Lakomé, působily nepatřičně. Ani svými botami „pro všechno“ jsem se nemohla měřit s lodičkami na dámských nohou v sále. Ale jak začal kvartet hrát… bylo mi to vlastně fuk!

V galerii jsme s Janou navštívily Výstavu českého moderního umění ze sbírek Národní galerie v Praze. Škoda, nemohly jsme se zúčastnit vernisáže pro pozvané. Zahajovala ji dr. Anna Masaryková, vnučka pana prezidenta. Ráda bych viděla na vlastní oči někoho z prezidentovy rodiny. Tomáš Garrigue Masaryk byl a je u nás doma skloňován jako vzor demokracie.

To k prezidentu Benešovi jsou rodiče zdrženlivější. Pořád nechápu vystěhování Němců bez rozdílu „zásluh“. Otci navíc připadá, že Beneš opět rezignoval, tentokrát před Moskvou, a to vládním programem z pátého dubna 1945.

To moji spolužáci o prezidentu Benešovi v hodinách praxí mluví s uznáním. Nejvíc k dobru mu právě přičítají, jak zatočil s Němci. Ne že bych to nějak komentovala. Ne. Jsem ráda, že jméno Anna Lesná nijak neprozrazuje mou německou maminku. Ale oni to rozebírají i před našimi odbornými učiteli. Oba jsou Němci, specialisté, modeláři. Čechům se hodí, že nás má kdo vyučit. Nevím, jak se při řečech mých spolužáků pan Hirsch a pan Maller cítí. Vždyť česky jakž takž umějí.

Ale to je tak – kluci je uznávají, váží si jich pro jejich znalosti a už je jako Němce vlastně neberou. Ani se jim už neposmívají kvůli některým legračním přeřekům, jak to dělali první týdny. Nezapomenu na Zbyňkovo vystoupení v modelárně, když jsme čekali na příchod učitele. Parodoval česky mluvícího kněze, Němce od nich z vesnice: „Mili veršici, co je to morše? Ajn putynek foda? Najn. Cvaj putynek foda? Najn. Móc putynek foda ist to morše!“ Kluci se řehtali, až jim slzy tekly. Já se necítila dobře ani trochu. Ano, pan Maller, pan Hirsch i moje mamka tak mluví. A to je právě to!

Také v Základní učňovské škole v Karlových Varech, ležící v centru města, máme třídního učitele, který je nejspíš Němec. Umí sice perfektně česky, ale slyšela jsem ho stejně bravurně mluvit německy a s jednou starou paní i egerlandsky. Navíc se jmenuje Ludwig Wolf, což česky nezní ani trochu.

Bohužel ten jeden den v týdnu, my prváci v pondělí, se učíme jen to nejdůležitější. Angličtinu nebo ruštinu, jež jsem měla ještě na měšťance, tady nemáme. Češtinu dvě hodiny, pak hodinu matiky, výtvarnou výchovu, dvě hodiny chemie a dvě hodiny technologie, což je taková převlečená chemie, taky samý vzorec. Jenže musíme rozumět porcelánové hmotě a glazurám. Celkem deset hodin s jednou volnou vyučovací hodinou na oběd. To chodím do blízkého bufetu Vindobona.

Kdysi v dětství jsem moc toužila zastavit se tu na nějaký zákusek, všechny ve výloze tehdejší kavárny vypadaly tak lákavě! Jenže to jsme s maminkou vždy spěchaly k tetě pekařce na karlovarský rohlík. Teď mě omezuje lístkový systém, takže si tu nejčastěji dávám zeleninovou polévku nebo knedlíky s omáčkou. Spolužáci, pět modelářů a čtyři malíři, si tu dávají dršťkovou polévku nebo černou tlačenku s cibulí, jídla prodejná volně, bez lístků.

Víc mě baví praxe. Učíme se vylévat tvary z forem, od listopadu pak můžeme brigádně vypomáhat v odpoledních hodinách při výrobě. Tyhle brigády budou placené, ne moc, ale přivýdělek vítám. Bohužel směna končí až v deset večer, ale jednou týdně to zvládnu.

Spala jsem špatně.

Mám dnes s Janou a spolužáky hájit barvy učňáku ve sportovní soutěži a jsem nervózní, abych klukům závody nezkazila.

„Prosím tě – jez!“ nutí mě Jana.

„Je mi špatně,“ vzdychám.

„Ty jsi taky, vždyť o nic nejde. Aspoň se uleješ ze školy,“ směje se. Ráda bych to cítila stejně. „Jez!“ přišoupne mi talířek s chlebem. Snaživě ukusuju ždibíček kůrky. Nějak právě nemám chuť na tavený sýr, kterým je namísto máslem pomazaný dnešní příděl. Srkám černou meltu. Tělnatá kuchařka právě vychází ze své svatyně. „Papejte, děťátka. Hamejte, dušinky,“ pobízí nás k jídlu, abychom už vypadli, ona mohla jídelnu uklidit a pustit se do přípravy oběda.

„Budeš litovat. Vezmi si ten chleba aspoň s sebou,“ radí mi Jana. To není špatný nápad. Překrojím ho a slepím namazanou stranou.

„Tak jezte,“ kuchařčin hlas zní naléhavěji.

Jo – o nic nejde! Jenže Jana neví – a ani jí to říkat nebudu –, že bych ráda svými výkony udělala ten nejlepší dojem na našeho kapitána Honzu Rödlinga.

„Vždyť přece nejde o život,“ skládá nádobí Jana.

„Žerte, prevíti!“ stupňuje kuchařka nátlak. My máme dojedeno.

Před intrem už čeká vychovatel. Nervózně sleduje náramkové hodinky.

„Honem, aby nám nakonec neujel vlak!“

Závody stíháme. Škola v Rybářích s upraveným hřištěm stojí nedaleko stále ještě rozbitého nádraží, stačí seběhnout z kopce.

Jestli mi bylo špatně u snídaně, vrací se to teď s ještě větší intenzitou: tolik děvčat a kluků! Vychovatel mi něco radí, ale jeho slova skoro nevnímám. Mým prvním závodem je osmistovka.

„Máš na to. Máš opravdu dobrý časy, tak se do toho opři. Jediná ta zrzavá, tu ze závodů už znám, ta by tě mohla ohrozit. Té se drž!“

Vybíháme. Do čela jde zrzka. Držím se jí. A na konci druhého kola mám ještě sílu ji předhonit! Vítězství mě konečně zklidňuje.

Projevuje se to i tím, že mám pořádný hlad. Pořádám chleba od snídaně a s vděčností myslím na Janu.

Všem to jde dobře, můžeme získat stříbrné medaile pro družstvo, když budeme druzí ve štafetě. První vybíhá Jana. Pepa udržuje druhé místo. Pak já. I kdybych měla duši vypustit, chci předat jako první. Ale nejde to. Zrzka si na mě tentokrát dává pozor. Ale Honzovi předávám téměř s ní.

„Dobrý!“ poklepává mě Jana po zádech, jak se tak v předklonu snažím popadnout dech. Obě s napětím sledujeme Honzu.

„Makej!“

„Dělej!“

Do cíle vbíhá jako druhý! To je i celkové druhé místo! Honza vypadá šťastně. Poplácává jako kapitán kluky, objímá Janu a tiskne k hrudi i mě. Mocně. Vřele.

„Tak jak se ti ve škole líbí?“ vyzvídá mamka v neděli, když myjeme nádobí od snídaně. Můj kocour Mourek se protahuje v koutě u kamen. Dochází k nám jen občas na jídlo. Dál žije na zámku, kam jsem ho kdysi jako kotě přinesla.

„Líbí,“ přiznávám.

„No to jsme se toho, maminko, dozvěděli,“ obrací se k ní taťka. Je dnes doma, chystá se připravit dříví na zimu.

„A co by vás zajímalo?“

„Máš dost jídla?“ stará se hned mamka.

„To ano. Masa jen malý kousek, ale dvakrát týdně. Brambor a knedlíků si můžu dát, co chci. Míváme často zelí nebo červenou řepu. A husté polívky.“

„A co praxe?“ ptá se taťka. „Dobře jsi promyslela to své zaměření?“

„Ale ano. Učitel v dílnách mi hodně pomáhá.“

„To jsem rád, že jsi spokojená. Není větší štěstí než dělat práci, která člověka obohacuje.“

„Každou práci přece děláš, aby tě obohatila!“ směju se.

„Ále,“ mávne tatínek rukou, „ty moc dobře víš, jak to myslím.“

Vtom ťukání na dveře.

„Jste doma?“ hlas Přemka Čecha.

„Jen pojď dál,“ říká otec, oči stáčí k hodinám. Jaký důvod asi má vrchní strážmistr pro nedělní návštěvu tak brzy dopoledne? Je půl deváté.

„Říkal jsem si, že jste už po snídani, že se nebudete zlobit, když vám od vašich včel přinesu pozdrav.“ Staví sklenici medu na stůl.

Od jara si s Přemkem tykáme. Už jsem si trochu zvykla, i když ve mně vrchní strážmistr pořád vzbuzuje jakousi úctu. Je přece jen o nějakých dvanáct třináct let starší. To s jeho mladším bratrem a sestrou, které mi o prázdninách představil, to je jiné.

Bratr Václav je ve třetím ročníku medicíny, bude z něj díky Přemkově podpoře dětský lékař. Ale je to pořád ještě spíš kluk s veselými jiskrami v očích. Sestra Ludmila je o tři roky starší než já, letos nastoupila na pedagogickou fakultu. Být učitelkou je její sen. Hodně jsme si rozuměly, takže si teď píšeme.

„Buď vítán,“ usmívá se taťka. Mamka utírá židli a už krájí dvě pěkné porce bábovky, klade je na talířek a přistrkuje hostu.

„Melta? Kafe nemá.“

„Jste laskavá.“ Dnes je Přemek v civilu, hned se omlouvá, že není oblečený na neděli. To mamka ano, jde za chvíli do kostela. Sama. Otec nechodí odjakživa a já po událostech minulých let, kdy jsem se úpěnlivě modlila, a nic to nepomohlo, nějak Bohu nedůvěřuju jako dřív. Pořád před spaním přeříkávám modlitbičky za své nejbližší, to jo, ale do kostela už nechodím.

Mamka bere šátek, modlitební knížku, loučí se s vrchním strážmistrem a odchází.

„Musím se pustit do dřeva. Příští týdny sloužím i neděle,“ zvedá se od stolu i taťka. Přemek má nakousnutý první díl bábovky. Sedím proti němu.

„Co Vašek a Lída?“ ptám se, opravdu mě to zajímá.

Přemek upíjí meltu, polkne, než odpoví: „Václava už čekají jen dvě poslední zkoušky zimního semestru a praxe, Lídu nadšení nepřešlo ani po prvních přednáškách, ale je toho prý moc.“ Aha, tím se vysvětluje, proč odpověď na můj poslední dopis zatím nedošla.

„Mě mrzí, že nebudu mít maturitu. Učit by mě taky bavilo, je to práce, která má smysl.“

„To asi ano.“ Dopíjí, ale k odchodu se nezvedá. „A co vaši příbuzní v Německu?“ ptá se po chvíli.

„Co vím, zvykají si v novém prostředí. Někteří už mají práci, ale těch moc není.“

Jako Ernst. Jeho matka sdělila dceři Ině do Čech, jak je šikovný, že je platným členem zednické party. V dopisu také chválila hezkou, milou, pracovitou Annegret z Tachovska. Asi za Inou přestanu chodit, takové dopisy mi akorát otvírají staré rány. Ono se snadno řekne, že na Ernsta nebudu myslet, ale zatím má pořád v hloubi mého srdce místo. Nedokážu z mysli vypudit společné zážitky. I když Honza Rödling je moc fajn a pomněnkově modré oči taky má!

Přemek objíždí talířek prstem, lepí na něj poslední drobky bábovky.

„Dám ti aspoň dva kousky domů, nechceš?“ usmívám se na něj. Taky takhle sbírám drobečky, protože mamčina bábovka je prostě úžasná, a navíc slavnostní, nemíváme ji často.

„Nene,“ trochu temní v tvářích, „už půjdu. Nebudu tě obírat o to, co ti připravila maminka.“

Na nádraží nás na poslední spoj do Varů čeká víc. Vlak bývá každou neděli nabitý k prasknutí. Jezdí nejen studující ve Varech, ale také lidi za prací. Už houká v zatáčce, tady před nádražím několikrát kříží silnici, a je tu.

Sáva stojí u okýnka, mává na mě, abych si vybrala ten správný ze tří vagónů. Lezu na vysoké schůdky obtížena velkou mamčinou kabelou se zásobami a oblečením na celý týden. Prodírám se k Sávě. Snad nám ve společném rozhovoru cesta lépe uteče. Ještě rvu kabelu do volného místa na polici nad hlavy šťastných sedících.

„Mám pro tebe návrh,“ spouští hned, „co zas hrát na vánočním koncertě? Koledy budou stejné a nějakou skladbu, to se my dvě naučíme přece snadno, co?“ Vlak se s cuknutím rozjíždí.

„Ty nám věříš!“ I když nápad mi nezní špatně. „Ale kde se secvičíme? Jsme pořád ve škole.“

„Co večer v neděli u nás? Pak bychom šly rovnou na vlak,“ navrhuje Sáva.

„To ne, už tak jsem doma málo. A mívám těžkou tašku. A ještě bych táhla housle. Spíš se zeptám, jestli by to někdy v týdnu nešlo u nás v klubovně.“

Loučíme se před domem, kde Sáva bydlí. Já vyrážím pěšky do Dalovic. Taška je fakt těžká. A ještě táhnout housle v tom hranatém futrálu! To by mi ruce upadly. Přehazuju tašku z levé do pravé.

„Nechceš pomoct?“ Honza Rödling.

„Jé, to bys byl hodný. Ale vždyť máš taky kufřík,“ namítám.

„Prosim tě, dej sem aspoň jedno ucho. Mamka tě vybavila, co?“

„Tak jo. Máš u mě kus bábovky.“ Nakonec mi tašku bere celou.

„Tak za bábovku ti ji odnesu až na pokoj! Stejně bysme se vedle sebe na cestu nevešli.“ Má pravdu. Cesta kolem řeky se změnila v pěšinu pro jednoho. Honza jde přede mnou, jak kdyby nesl pápěří. Odbytně a lehce. A ještě může mluvit, ani se nezadýchá: „A ty přijíždíš vždycky takhle večer? Že jsem tě od září ještě nepotkal.“

„Povídám se Sávou před jejím privátem vždycky dlouho,“ přiznávám.

„Kdo je to?“

„Kámoška ze Žlutic. Je na gymplu. Taky jsem chtěla jít studovat…“

„Já taky, ale to by táta nesměl padnout u Stalingradu.“

„Ty máš českou mámu?“

„Jo.“

„Aha. To já tátu.“

Pootočí se na mě: „Taky nemůžeš studovat, že jsi ze smíšenýho manželství?“

„Hm… Ale nikde to neříkám.“

„Jasně. Já ani nic říkat nemusím s takovým příjmením. Chtěl jsem být doktor jako táta.“

„Mě by bavila kantořina. Doučovala jsem jednu holku tam u nás.“

„Ona ale modelařina je taky fajn.“

Ze tmy vystupuje světlý dalovický kostel. Otevírám dveře internátu. Do deseti zbývá půlhodina.

„Moc ti děkuju.“

„Prosim tě. To byla maličkost,“ modře se na mě dívá.

„Ale tu bábovku chci!“ směje se na schodech do patra.

„Tak pojď dál,“ zvu ho do pokoje. Jana leží na posteli s knihou v ruce. Hned ji také zaklapne.

„No to je návštěva,“ vstává z lůžka. Já už vybaluju z útrob tašky nejen bábovku, ale i skleničku medu, skleničku sádla se škvarky a třešňový kompot. Proto ta tíha! Nekontrolovala jsem, co mi mamka za zády přibalila.

„Hm,“ obhlíží Honza zásoby, „to se tu zastavím častěji.“ Ještě se ptám na možnou secvičnou pro vánoční koncert.

Honza slib plní. Přichází hned následující večer s dvěma suchými krajíci chleba. „Abychom měli na co mazat tu škvarkovou pomazánku.“

Rozděluje namazané chleby na proužky. Pak si své dílo zálibně prohlíží. „Uspořádáme vánoční večírek i tady. A vy dvě ho budete konferovat,“ překvapuje nás.

„No neblázni, v životě jsem to nedělala!“ odmítá Jana Honzův návrh.

„Prosim tě, neni to přece do rádia!“

„No – možná,“ studuje Jana Honzovy čmáranice, „jestli se v tom vyznám.“

„Přepíšu to do finální podoby,“ slibuje Honza s plnou pusou. Pečlivě namazané proužky chleba přičinlivě zpracovává. Odchází od nás po půlnoci.

Hlad rozhodně mít nemůže. Oba krajíce snědl téměř sám! A „uklidil“ i poslední kousek bábovky.

Ráno se nám moc vstávat nechce. Zvlášť Jana spěchá, musí chytit autobus do školy. Utíká bez snídaně. To já pádím do jídelny.

„Nezlob se, Pepo, už poběžím,“ obracím se ke spolužákovi, který si ke mně přisedl. Honem skládá nádobí, aby je odnesl k okénku. Bere i můj hrnek a talířek.

„Vždyť já taky musím,“ a už popadá můj kabát z věšáku a pomáhá mi do něj, pak se rychle souká do svého. Přebíháme spolu od intru k fabrice.

Náš společný příchod ostatní spolužáci komentují, významně pohvizdují, zvedají obočí. Jsem namíchnutá, že mě Pepa přivedl do takové situace. Rychle se převlékám do pracovního bílého pláště.

Ve dvě končíme, jdu s ostatními na oběd. Dnes je vepřo knedlo zelo. Hodil by se název opačného pořadí, protože vepřo abys hledal lupou, zato zelo zabírá skoro celý talíř. Ale až na dva knedlíky všechno sním. Ty si ode mě bere Pepa, ačkoli už si byl dva přidat. Osm knedlíků! Kam to dává, když pořád vypadá jak bič?

„Prej budeme hrát na Vánoce?“

„Ty taky?“

„No, říkal Honza, že se mnou počítá.“

„Aha. Tak asi jo.“ To je zřejmě, co mi chtěl sdělit už ráno. Pepa je celkem fajn, kdyby nevtipkoval. Rusovlásko, lásko! Zaprvé nemůžu za to, že moje kdysi blonďaté vlasy se přebarvily do měděna, a pak – nejsem žádná jeho láska!

„Nezlob se, půjdu. Ještě musím cvičit na housle, jdu výjimečně dnes večer na hodinu.“ Nevymýšlím si. Jenže na pokoji místo nácviku únavou usínám, málem nestíhám sraz s Janou ve městě.

„Tak, děvčátka,“ mne si kapelník ruce, „mám pro vás překvapení. Dnes večer vás zvu na koncert!“ Děláme mu radost svým nadšením. Znamená to ovšem zkrátit hodinu, abychom stihly večeři, nahlásit Stehlíkovi pozdější příchod a udělat ze sebe dvě mladé dámy.

Koncert stojí za to. Opět se dává dohromady Karlovarský symfonický orchestr s letitou tradicí. Zatím sice hraje v menším obsazení, ale to není divu, všude tady na Karlovarsku chybějí lidé.

O přestávce vidím Sávu s nějakým mladíkem. Mávám na ni, chci jí sdělit, že je vše domluveno.

Trochu neochotně mě seznamuje s Bohumilem. Hezký kluk, prý starší spolužák, letos už bude maturovat. Asi to bude z jeho strany vážný zájem, protože Sávě hned nabízí, že ji bude na zkoušky vozit otcovým automobilem. Oba v šatech z hodně kvalitních látek a nejspíš z nějakého salónu. Musím si konečně taky pořídit nové, nějaké pěkné a moderní! A lodičky jako Sáva!

Spěcháme s Janou po desáté večer pěšinou kolem řeky.

„Tudy by ta tvoje kamarádka v hedvábných šatečkách a v lodičkách těžko došla, co?“ Jak Jana ví, na co myslím?

„On by ji ten její Bohumil v žaketu vzal vozem,“ jsem ironická. Sakra! Sáva ke mně byla vždycky milá. Nemůže za to, že je z rodiny, kde na takovou parádu mají. Nemůže za to, že já jsem nemohla jít studovat! „Ale ona je Sáva dobrá,“ říkám proto smířlivě. „Jen si taky chci pořídit lepší šaty a boty, vždyť na koncerty chodíme často, i do galerie a do divadla by se hodily, ne?“

„A šatenky máš?“ Praktická Jana!

„Mám něco lepšího, látky od naší švadleny. Nechala mi je, když musela odejít. Naštěstí se mi Zimovi nehrabali v učení a na balíček nepřišli.“

„Zimovi?“ ptá se Jana. Ani jí jsem zatím nevyprávěla, jak nás Zimovi vystěhovali z domku, který rodiče během války splatili. Ještě se tolik neznáme.

„Jo – ale to je na dlouho.“

Následující odpoledne čekám na Sávu před internátem, aby ji pustili dovnitř bez potíží. Vystupuje z Bohumilova auta. Vypadá ve svém vlněném kostýmku a kloboučku jak z jiného světa. Pluje ošoupanou chodbou kolem vrátnice do klubovny. Míří ke klavíru a tím přerušuje lítý souboj u pingpongového stolu. Všichni kluci zaujatě pozorují příchod nevídané krásky.

Sáva samozřejmým pohybem zvedá víko klaviatury, stáhne elegantní kozinkové rukavičky, podívá se kriticky na židli, trochu ji rukavičkami opráší, posadí se a sáhne do kláves. Hraje stupnici, pár akordů.

„No koncertní nástroj to tedy není,“ otáčí se ke mně, „ale pro naše účely to stačí.“ Vyndávám housle, ty koncertní jsou, a už hrajeme celé pásmo koled.

Kluci poslouchají jen chvilku, pak se zas pouští do souboje. Naše hudební produkce ale přilákala Honzu Rödlinga i vychovatele Stehlíka. Něco spolu řeší, neslyším co.

„Podívej, co jsem pro nás našla. Máš sice trošku obtížnější skladbu než vloni, ale ty to zvládneš!“ překvapuje mě Sáva novými notami. Odzbrojuje mě jistým tónem a důvěrou ve mě.

Zkouším první takty vybrané části Mozartovy Sonáty G dur pro klavír a housle.

„No nevím. Ale poprosím pana Beniše, aby mi s tím pomohl.“

„Taky budu hodně cvičit, abych ti to nekazila,“ usmívá se Sáva šťastně. „Jsem ráda, že souhlasíš. Je to mamčina oblíbená.“

„Slečno Sávo, jsem Jan Rödling,“ přistupuje teď ke klavíru Honza společně se Stehlíkem. I ten se s úklonou hlavy představuje. No nepamatuju, že by se ke mně někdy Stehlík takhle choval. Začal mi tykat, sotva mě viděl poprvé mezi dveřmi! A už se Sávou dojednává internátní vánoční koncert.

„Dobře,“ souhlasí, „když Anička na oplátku vystoupí se mnou na mém koncertu.“ Představuju si gymnaziální studenty. No proč ne? Stehlík to rukoudáním potvrzuje.

V tu chvíli si umiňuju, že hned v sobotu večer střihneme s mamkou na šaty! Mám tam ještě ten puntíkatý žoržet od tety. A blankytně modré hedvábí, které celou válku schovávala sousedka Hendrichová.

Ještě večer běžím do místní trafiky pro časopis Módní revue. Celou korunu šedesát z kapesného obětuju! A když už jsem si vzpomněla na tetu Anežku, kupuju jí alespoň pohled dalovického zámku a pošlu pozdrav.

Večer sedím nad pohlednicí, ale všechny novinky se na malou plochu nevejdou. Píšu nakonec dlouhý dopis o tom, jak se daří mně, a připojuju dotazy, jak se daří jim všem. Nakonec se ptám, kdy bych mohla přijet. Do obálky ještě vkládám pohlednici, krasopisně píšu adresu jejich a na rub i mou do internátu.

Tetin dopis je tu brzy, už následující týden ve středu. První dopis, který jsem do internátu dostala! Teta mě nezve k nim do Kralovic, ale na společné setkání v Plzni: Budeš tam mít z Karlových Varů jistě lepší spojení a užijeme se tak déle, než kdyby ses trmácela až k nám. Nechceš přijet už tuto neděli? Následuje přesné místo a čas setkání. Mohla bys mi to potvrdit telegramem?

Telegram! Ten jsem ještě neposílala. Ale běžnou poštou už odpověď nedojde, to je jasné. Ještě v pozdní odpoledne podávám na poště telegramy dva, do Lakomé rodičům, že tuto neděli nepřijedu, a tetě do Kralovic, že do Plzně přijedu.

Ještě štěstí, že puntíkaté šaty jsme v neděli s maminkou ušít stihly! Jsou sice lehké, ale hřát mě bude kabát přešitý z babiččina vlněného. Ten se stojáčkem z kuní kožešiny vypadá dost elegantně jistě i do Plzně.

Večer se probírám svými úsporami.

„Copak? Nad čím přemýšlíš?“ pozoruje mě Jana. Právě si kartáčem pročesává dlouhé vlnité černé vlasy.

„Jedu za tetou do Plzně, ale mám tak akorát na jízdenky. Měla bych přivézt aspoň malý dárek.“

„Zkus říct ve fabrice mistrovi, jestli nemá něco vhodného.“

„To máš pravdu. Porcelán je hezký vždycky.“ Spokojená vytahuju housle a jako už kolikátý večer se zkouším prodrat Mozartovou sonátou. Je nádherná, ale přece jen obtížná.

LISTOPAD– PROSINEC 1947 

Plzeň. Pověst o převysoké věži nelže. Také zdejší Madoně děkuji, že tu konečně jsem. Že jsem zdravá a že jsme se všichni tak báječně sešli.

„Pojď,“ šeptá mi bratranec Karel, „ukážu ti, jak se v Plzni plní přání.“

„To já jdu s vámi. Je prý to zaručené – kdo si na andílka sáhne, má jistotu, že ho potká štěstí,“ usmívá se teta. Hlava andílka na vnější mříži je pěkně osahaná, nemůžu se splést, který je ten pravý. Ale jiné přání, než abychom byli všichni zdraví a aby už nikdy nebyla válka, jsem stejně nevymyslela.

„No tváříš se hodně vážně,“ směje se Karel, „copak sis přála? Abys mohla jít studovat?“

Proč mě to nenapadlo? Ano, to si přece opravdu přeju!

Vrtím hlavou.

„Nevyzvídej,“ napomíná Karla strýček, „nebo se jí to nesplní.“ Teta už také pouští andílkovu hlavu z ruky a otočí se čelem k nám.

„Je mi zima. Co kdybychom si někam zašli na čaj?“

„Bratr nás čeká,“ říká strýček a už nás vede k nábřeží, kde má příbuzné. V jejich bytě konečně můžu sundat kabát a předvést své nové šaty.

„Ty jsou jak z módního salónu. Viď, Marie?“ otáčí se na švagrovou teta a pak znovu ke mně: „Moc ti to sluší.“ Strýček se usmívá.

„Myslím, že nejeden spolužák by mě prosil, abych tě s ním seznámil,“ přidává se Karel a nespouští ze mě oči. Studuje na Vysoké škole obchodní v Praze. Stihl odmaturovat za války na českém gymnáziu v Plzni, bydlel právě tady, u strýce a tety, ti děti nemají. Povídání se ale točí spíš kolem dědečka, nohy už ho prý bolí tak, že by s námi po městě chodit nemohl.

„Příště přijedu přímo k vám, ráda bych ho viděla,“ přiznávám.

Když mě příbuzní vyprovázejí na nádraží, libují si, že se výlet do Plzně opravdu vydařil. Mě těší, že má teta z dárku, malé vázičky, velkou radost.

„To mi příště nedělej!“ vítá mě o týden později mamka.

„Telegram! Já se tak vyděsila, že se ti něco stalo!“

„Ale mami…“

„Žádný alemami!“ zlobí se ještě po devíti dnech od doručení.

„A jak bych ti asi dala vědět, že nepřijedu? Dopis už byste nedostali a v sobotu večer bys byla vyděšená ještě víc!“ přesvědčuju ji vítězným tónem o své pravdě.

„A on není telefon? Že bys zavolala panu Čechovi, on by nám to prostě přišel říct,“ opáčí mamka. Nemá cenu přít se s rodiči. Teď se ani nemůžu zeptat, zda mamka střihla na ty hedvábné šaty a jestli vyšlo na kolovou sukni.

„Skoro si to ani nezasloužíš,“ říká a jde do ložnice, kde má nově koupený šicí stroj Bobbin, zřejmě z majetku vystěhovaných Němců, protože je viditelně používaný. Přichází se záplavou blankytně modré. Lehounké hedvábí se vznáší vzduchem. Stojím tu překvapená. Podává mi nastehované šaty k vyzkoušení.

„Mami, to je nádhera!“ Pod naším starodávným trámovým stropem si připadám jako Popelka. Zhlížím se v zrcadle: kolová sukně mi měkce plihne kolem boků, rozvlní se při každém pootočení.

„Chtělo by to takové ty boty na podpatku,“ míní mamka.

„To by chtělo,“ souhlasím, „už si na ně šetřím.“

„Až na ten telegram…“ mamka křídou značí délku sukně. Chvíli mlčí. „Nevrť se tak,“ napomíná mě pak. Ale jak se neošívat, když mi ten telegram pořád připomíná? Zas se sklání k práci. Hedvábí je jako živé.

„Až na ten telegram,“ začíná mamka znovu, „jsi nám celý rok dělala radost. Co kdybys o ty boty napsala Ježíškovi?“

„Vážně?“ jsem úplně pryč z jejího vstřícného gesta. Pak mě napadá, že bych ráda v nových botách hrála už koncerty před Vánoci. Rozhodně před těmi gymnazisty.

„Nejsi už malá, asi to nemusí být překvapení přímo pod stromek. Co kdybych v týdnu přijela do Varů a zajdeme k Baťovi?“

„To bys vážně udělala?“ jsem teď opravdu překvapená. Mamka, která doma mluví jen německy, kvůli své nedokonalé češtině nechodí na nákup ani v Lakomé, chce teď přijet dokonce do Varů?!

„Mami, já tě mám tak ráda!“ dávám jí letmou pusu, když vstává, hotová s označením podsazení.

„Neblázni přece!“ Její bručivý tón mi ale náladu nekazí. „Opatrně to sundej, ať to doděláme.“ Odchází k šicímu stroji. Ještě se otáčí: „Nakreslíš zase vánoční gratulace? Je nejvyšší čas.“

„Jistě. Ráda.“ Dnes si může přát cokoliv!

„Tak ve stole v šuplíku jsou lístky.“

Zatímco z ložnice se ozývá šicí stroj, já se oblékám do domácího. Ze zásuvky stolu si beru celý paklík korespondenčních lístků.

„Mami, všechny?“

„Jestli to stihneš?“

„Dobře, pustím se do toho hned.“

Za vchodovými dveřmi dva mužské hlasy. Tatínek, to poznám, ale ten druhý? Je mi povědomý, ale nevím určitě, komu ho přiřadit. Dveře se otvírají, vstupuje tatínek. A Václav! Vašek Čech, medik.

„No ahoj! To je milé překvapení!“ vítám ho radostně.

„Právě jedu ze zkoušky, mám tu povinnou praxi u doktora Čvančary. Převezmu jeho dětské pacienty. Na další praxe už se mnou počítají v karlovarské nemocnici na dětském oddělení. Dnes jsem si to vyjednal. Možná tam nastoupím. Lákají mě, že bych mohl dostat byt.“

„To je krása!“

Václav se na mě zkoumavě dívá. To už tatínek nalévá do skleněných náprstků medovinu.

„To je první Přemkova. Jde mu to s těmi včelami, jako kdyby se tomu věnoval léta.“

„Protože má dobrého učitele,“ usmívá se Vašek a ťuká si na štěstí s rodiči i se mnou. Už jsem asi dospělá, když se mi automaticky nalévá alkohol.

Nikdy jsem uvnitř Baťova obchodu nebyla. Za výlohou jsem obdivovala leccos, kdysi i červenou školní tašku, ale to není obchod, kde by mamka nakupovala. Ani před válkou.

Procházíme přízemím s pánskými botami. Stoupáme schodištěm s luxusně lesklým ocelovým zábradlím do dámského patra. Vine se kolem napodobeniny Vřídla, menší mísy o průměru tak metr a půl, v níž opravdu tryská voda, za ní prosvětlená fotografie filigránové Vřídelní kolonády, té litinové, stržené za války.

Nakonec vybírám lodičky perlové barvy.

„Ty se brzy okopou, vezmi si raději černé,“ šeptá mi mamka do ucha, jenže puntíky na tmavě modrých šatech jsou bílé a k blankytně modrým šatům se taky budou víc hodit tyhle světlé. A slečna příručí, možná nás slyšela, nám nabízí „úžasný krycí krém, se kterým budou i světlé boty stále jako nové“. Pak vyprovázím mamku k vlaku. Nádherné odpoledne!

„Ty se máš,“ pozoruje mě Jana. Nakrucuju se v nových šatech a v lodičkách, snažím se v malém kapesním zrcátku zachytit, jak mi to sluší, a nevšímám si, že Jana tu stojí v tom nejlepším, co má, protože právě přišla ze školy. A to její nejlepší se nedá s mým modelem srovnat.

„Promiň, jsem dětina, viď?“

„Ale ne,“ sundává si svetr a skládá ho do své poličky ve skříni, „jen při pohledu na tebe přemýšlím, v čem tak asi na vánoční besídku půjdu já. Moje mamka mi narychlo nic nespíchne. A umíš si představit, jak konferujeme vedle sebe? Ty v hedvábí a já…“

„Půjčím ti ty svoje puntíkatý šaty,“ navrhuju překotně.

„Fakt?“ V temných očích se jí mihne jiskřička zájmu.

„Proč ne? Oboje šaty jsou modré, budeme se k sobě hezky hodit. Vyzkoušej si je!“

„Dojdu se nejdřív osprchovat.“

Vrací se během chvíle a už se obléká. Šaty jí opravdu sluší. No doufám, že v nich vypadám stejně skvěle. V tu chvíli někdo letmo ťukne na dveře a ani nečeká na pozvání. Honza.

„Teda! Hotové krasavice!“ kouká po nás.

„Máme kostýmní generálku,“ směju se.

„Hm, hezký šaty, obě.“

„To víš, hezký lidi maj hezký věci, aspoň tak to tvrdila u nás ve vsi bláznivá Laura. A blázni mají pravdu!“

„Aha. Ale teď vážně: už umíte texty? Skutečná generálka se vším všudy pozítří v šest večer. To můžete vy obě i ta tvoje kamarádka, ne?“

Na školním večírku jsem nic nezkazila. Honza co chvíli zvedl palec nebo na mě mrknul, že je to v pořádku, že se konferování daří. Úžasně se vyvedlo i naše společné vystoupení, kde jsem hrála první housle a taky takové malé sólo. Potlesk byl ohlušující.

Jasně, spolužáci si dělali legraci, ale tleskali i všichni učitelé.

„Skvěle! Díky!“ přitočil se ke mně Honza.

Mohl se utleskat, když jsme skončily vystoupení se Sávou. I nad mým dárkem, přívěskem pro štěstí, se usmál. A když jsme se večer na chodbě loučili, tiskl mi ruku dlouho. Držel mi ji a díval se mi do očí, když říkal: „Byla jsi dnes báječná!“

Ve žlutické měšťance se sobotní koncert také daří. Hrajeme se Sávou podstatně líp než při vystoupení v internátní klubovně, protože školní klavír je přece jen kvalitní. Rodiče na mě hledí pyšně a obdivně mě pozorují všichni Čechovi – Lída, Přemek i Václav. Po koncertě jdou spolu s námi domů. Já s Lídou vpředu, pak Přemek a Vašek, nakonec mamka opírající se o tatínka.

Lída má celou cestu co vyprávět. Seznámila se v Praze s Miroslavem, studentem techniky. Je pochopitelně úžasný. Sportovec, ale taky má rád umění. Už spolu byli v Národním divadle.

„Člověče, on ti o něm tolik ví! Taky o Shakespearovi. Byli jsme totiž na premiéře Jak se vám líbí.“

„A kdy to bylo?“

„Teď v prosinci, třetího.“ Aha, před dvěma týdny, proto je zážitku ještě plná.

„A co ty?“ obrací Lída pozornost ke mně.

„Co já? Taky chodím do divadla, na koncerty…“

„Fajn. Jenže mě spíš zajímá – máš někoho?“

„To ne. Hodně kamarádů, ale nikoho blízkého, mám čas.“ Vidím před očima usměvavou Honzovu tvář. Za vážnou známost ho však prohlašovat nemůžu.

„To ta tvoje kamarádka klavíristka už s tím elegánem chodí, co?“

„Ani mi o ní nemluv! Já myslela, že jsem jí kývla na koncert pro nějaké gymnazisty, a ona mi dnes řekne, že v úterý třiadvacátýho je u Boháčových velká společnost, pro kterou zahrajeme dnešní koncert! Nabízejí mi, že tam přespím a ráno nás Bohumil odveze obě domů autem. Ještě jsem to našim neřekla, ale Sáva s tím najisto počítá, že prý jsem to slíbila.“

„Co jsi slíbila?“ slyší můj rozhořčený hlas i mamka. Je to venku dřív, než jsem myslela.

Sáva hraje na křídle značky Petrof. Úžasný zvuk. Koncertní nástroje spolu náramně ladí. My dvě taky. Já v blankytném hedvábí, Sáva v růžovém. Potlesk je dlouhý. Obecenstvem jsou národní správci původního majetku Židů, kteří se nevrátili z koncentračních táborů, nebo vystěhovaných Němců. Ti, co se tu na nás blahosklonně usmívají, jen v pětačtyřicátém přišli a bezprizorní majetek jim spadl do klína bez velkých zásluh. Nepočítala jsem s tím, že právě oni mají tak rádi Mozarta.

Sávu si poté zabírá Bohumil. Osaměle stojím s houslemi v rukou u klavíru. Rozpaky se pokouším zahnat ukládáním houslí do pouzdra. Hezky pomalu. Rozhlížím se, kudy nejlépe odejít ze scény. Nikoho tu neznám, bude nejlepší, když se vykradu do pokoje, kde máme se Sávou společně spát.

„To bylo báječné, slečno,“ hlaholí za mnou známý hlas.

Václav!

„Kde se tu bereš?“

„Koncert ve Žluticích se mi tak líbil, že jsem ho prostě musel slyšet znovu!“ směje se Václav mému překvapení.

„Ale jak ses tu vzal?“

„Nechal jsem se pozvat synem domu. Studujeme spolu. Seznámili jsme se už v Německu, oba totálně nasazení nedaleko Drážďan, zastihlo nás tam i to velké bombardování. Stmelily nás společné zážitky při záchraně kamarádů. Jsme přátelé, tak stačilo říct, že tu moje děvče bude hrát, a pozvání přišlo okamžitě.“

„Jaké tvoje děvče? Lháři!“ Rudnu. Zaklapnu víko pouzdra. Příliš hlasitě.

Václav mě pozoruje přimhouřenýma očima, s úsměvem, a zjevně vůbec nevnímá, kolik lidí nás kradmými pohledy sleduje. Ještě si všimnou, prolétne mi hlavou, jaký švindl jsou mé jemné punčochy – zadní šev jsem si na holé nohy namalovala hnědou barvičkou.

„Pojď pryč,“ prosím. Nabízí mi rámě a vede mě do vedlejší místnosti, kde už někdo spustil k tanci gramofon. „Ty mě chceš, kamaráde, znemožnit? Já tancovat neumím.“ Víc říct nestíhám.

„Tak to tedy ne,“ přistupuje k nám mladý muž velmi podobný Bohumilovi. „Nemyslíš si, že si nejhezčí dívku večírku odvedeš hezky někam sám, že ne? Předpokládám, že mě představíš,“ obrací se k Vaškovi. Lichotník!

„Jistě. To je Vlastimil Boháč, kamarád, o němž jsem mluvil.“

Kde matka obou synů přišla na taková jména? Vlastimil a Bohumil? Nicméně večírek je nakonec překvapivě jiný, než jsem se obávala.

Štědrý den je hodně odlišný od mých dětských Vánoc. Nebudím se ve své posteli, ale přijíždím až v pozdní dopoledne zmrzlá a dost nevyspalá. Jak tak rozmrzám, jsem unavenější a ospalejší. Doufám, že nebudu muset jít s mamkou na půlnoční! Zajímá mě jen, co rodiče na dárek ode mě. Koupila jsem za poslední úspory dva pomněnkové šálky, ke kterým jsem při praxi lepila ouška, a podšálky. Snad se vrátí doba, kdy si do nich udělají kávu.

V podvečer věší otec mezi malá dělená okna v sednici novou poličku, hezky soustruženou, dvoupatrovou.

„Tak, první dárek,“ komentuje to. Mamka už nese nově uháčkovanou krajku, zdobí okraje obou pater a pak doprostřed klade jen malý dřevěný rámeček s mou fotografií.

„To se vám tak stýská?“ divím se.

„Ano, stýská.“ Ale taťkovi se v očích třpytne jiskřička utajovaného smíchu. Co připravují za překvapení?

Letos poprvé na rybí odřezky nedorazil Mourek.

„Už k nám nechodívá,“ odpovídá mamka na můj dotaz. Večer sedíme u polévky, pak u ryby s bramborem. Jako tradiční tečku nese mamka na stůl malinké vdolečky a misku s rozpuštěným máslem a medem. Tuhle dobrotu miluju od dětství. Snad že je spojena se Štědrým dnem. Po večeři tatínek zapaluje svíčky, zatímco já mamince hraju na housle. Maminka si tiše notuje: „Stille Nacht, heilige Nacht…“

Taťka zvoní na znamení, že Štědrý večer nastal. Kromě mých dvou dárků pro rodiče jsou pod stromkem další tři. Taťka nejdřív rozbaluje větší měkký, šálu od mamky.

„Ježíšek zaslechl, že tě bolí krční páteř, když ti táhne za límec.“

Mamka už také dostává dárek. Copak to asi je? Knížka!

Goethe.

„Jinou německou Ježíšek nesehnal,“ krčí rameny taťka. Ale už se ohýbá pod stromek ke dvěma stejným balíčkům.

„Podívej, maminko, jak jsi byla hodná, ještě jeden dárek tu máš.“ Podává jí ho. „Já taky byl hodný.“ Zatímco šustí papírem, nesu si z botníku své nablýskané lodičky. „Měly by tu stát.“

„To je moc krásné, to jsme museli být opravdu móc hodní,“ pokukují rodiče po sobě.

„A co ten poslední?“ ptá se mamka.

„Aha,“ sklání se taťka k patě stromku, „on je tam ještě jeden, na tom ale žádné jméno není. Tak já ho rozbalím, ať víme, co v něm je a komu patří.“ A bojuje s uzlíkem na stužce. Dlouho jím cloumá, než se mu podaří uzel na obdélníkovém tenkém balíčku rozvázat. „Škoda takové pěkné stužky, naštěstí se nepřetrhla.“ Pak stužku smotává, protahuje rozbalení dárku, až mě napadá, že to je nějaká veliká tajnost pro mě.

No ano! Ty tenounké punčochy. Dvoje!

„Maminko, tatínku, kde jste je sehnali?“

„Ježíškovi hodně pomohla Lída Čechová,“ usmívá se mamka.

„Já mám takovou radost! Moc děkuju.“ Tak za tohle překvapení s mamkou do kostela půjdu. Už žádné malování linek na nohy!

Půlnoční mše je krátká, nikdo nehraje, nezpívá. Taky nás je v kostele žalostně málo. Nemůžu tedy přehlédnout manžele Palivcovy. Čekám na ně před kostelem, abych jim mohla popřát pěkné svátky. Nevěděla jsem, že se vrátili.

„Ne na Hrádek, bydlíme teď v Brložci, v zámku,“ říká paní Palivcová. Pan Palivec je štíhlejší než před válkou, kdy jsem ho jednou zahlédla. Byl vězněn nacisty.

„A ještě půjčujete knížky?“ vzpomínám na své dětské návštěvy knihovny paní Palivcové.

„Nene, děvenko, knížky jsem rozdala ještě před válkou, snad slouží ve školách po okolí.“

„Musíme se vydat domů, Helenko,“ připomíná pan Palivec, „bude to klouzat.“ Ano, mokrý sníh teď v noci umrzl do tvrdé krusty.

„Požehnané svátky,“ přejeme tedy oběma. Usedají do auta. To my kloužeme pěšky. Ten kousek k našemu domku jdou Čechovi s námi. Přemek podpírá mamku a spolu s Lídou jdou vpředu, já a Václav za nimi. I když mám pletené rukavice, prsty mě zebou.

„Pěkně přituhuje. Jsem ráda, že jsem nehrála v kostele na housle.“

„A to já bych si zas rád poslechl,“ opáčí Vašek, „chyběla mi při mši hudba. Z dětství si pamatuju půlnoční jako opravdovou oslavu Kristova narození, maminka krásně zpívala, zrovna jako anděl. Aspoň mi to tak jako dítěti připadalo. Vy dvě byste si moc rozuměly.“

„S kým?“ otáčí se na nás Přemek.

„S maminkou.“

„To je pravda.“

Jedinečná příležitost zeptat se na jejich rodiče, a já ji propasu! Snad tedy zítra. Mamka je zve na oběd.

A mohou obdivovat hlavní dar letošních Vánoc – nový rozhlasový přijímač. Zatímco jsme byly s mamkou na mši, otec jej nainstaloval na novou polici. Má fotografie se teď krčí na její pravé straně.

Přicházejí svátečně oblečení. Přemek v uniformě, svátečnější oblečení nemá, Václav v obleku, v němž chodí ke zkouškám, Lída ve vínových šatech s bílým límečkem. To my dvě s mamkou se kolem sporáku ještě točíme v zástěrách. Přesně v poledne maminka zástěru odkládá – pokyn, že vše je hotovo, že můžeme zasednout ke svátečnímu stolu a že tatínek může do malinkých likérových skleniček na nožce nalít Přemkovu medovinu. Ťukáme si na to, že jsme spolu u svátečního stolu. Za Čechovy je mluvčím Lída. A mluví o lecčem, o škole, o včerejší půlnoční a na jakou vánoční mši chodili dřív ještě s rodiči. Tu se do vzpomínání zapojují i Přemek a Václav.

Kolem stolu se povídá i po obědě. Sklízím a zas v zástěře myju nádobí.

„Pomůžu ti.“ Lída bere utěrku, leští skleničky. Jak si i u nás počíná samozřejmě, sebejistě! Chtěla bych taková být, kurážnější, to už bych měla s Honzou jasno. Myslím často na jeho modrý pohled, vstřícný úsměv, na gentlemanské chování vůči mně.

„Bohužel.“