Přeložil Jan Jirák

Citace z Hamleta od Williama Shakespeara byla převzata

z překladu E. A. Saudka (Československý spisovatel, Praha 1981).

PHOTOGRAPH

Copyright © 2025 by Brian Freeman.

Published by Blackstone Publishing.

All rights reserved.

Translation © Jan Jirák, 2026

ISBN 978-80-284-1503-7

Pro Marcii

Začátek nahrávání.

Podívej se mi pořádně do očí, Shannon. Vidíš, co je na nich zvláštního? Jedno oko je zelené a druhé modré.

Heterochromie.

Přesně tak. Výborně. Říká se tomu heterochromie čili různobarevnost a je to dost vzácný jev. Moje oči ti dokážou pomoct, Shannon. Výjev, který tě znepokojuje, je skrytý za mýma očima. Tam je to, co potřebuješ najít.

Nemůžu spát.

Ano, já vím.

Už to trvá dva roky. Nemůžu spát. Když zavřu oči, on se tam vždycky objeví.

Nespěchej, Shannon. Počkej na mě. Tuhle cestu musíme projít společně. Teď po tobě chci, aby sis jedno z mých očí vybrala. Buď modré, nebo zelené. Kterému dáš přednost?

Zelenému.

Dobře. Soustřeď veškerou pozornost na moje zelené oko. Je jako zářící smaragd, vychází z něj jasné světlo. Ponoř se do něj, jako by ses potápěla do bezedného moře. Vidíš, jak je hluboké? Nech se tím obrovským, rozlehlým mořem pohltit, nech je, ať tě do sebe vtáhne, Shannon, jako bys v něm plavala úplně sama, jen ty a teplá zelená voda. Jsi připravená? Protože právě začínáme.

Jsem připravená.

Výborně. Přesuneme se do tvé minulosti. Na nic nemysli. Nesnaž se si na nic vzpomenout. Prostě se nech vlastní myslí jen tak unášet, kam se jí zachce. Nech se svou myslí vést. Tvoje vidiny začínají někde v minulosti, někde za mýma očima.

Už jsem skoro tam.

Dobře. Pořád se snaž do toho zeleného moře ponořit. Klesej níž a níž a níž.

Mám strach. Cítím, že ten člověk je někde poblíž.

Neboj se, Shannon. Jsi v bezpečí. Tady ti nikdo neublíží.

Něco slyším.

Co to je?

Já – něco slyším. Sklo. Někdo rozbíjí okno.

Kde jsi?

Doma. A někdo u nás je.

Pamatuj si, Shannon, že nic z toho se neděje doopravdy. Je to jen vzpomínka na to, co už se stalo.

Je tady.

Kdo to je? Kdo je tam?

Nevím. Slyším ho zezdola.

Pověz mi, kde jsi. Popiš mi, kde ses ocitla.

Jsem u sebe v pokoji. Je hodně brzo ráno, ještě ani nezačalo vycházet slunce. Mám na sobě župan. Zrovna jsem vylezla ze sprchy. Kůži i vlasy mám pořád ještě vlhké. Nikdo by tu neměl být. Jsem v celém domě sama. Manžel odjel na služební cestu. Dcera je na koleji.

Dcera? Kolik ti je, Shannon?

Čtyřiačtyřicet.

Shannon, vždyť je ti teprve třicet.

Ne. Je mi čtyřicet čtyři. V červnu jsem měla narozeniny.

Můžeš mi říct, jak se jmenuješ?

Jenny. Jmenuju se Jenny.

[Zde je v nahrávce dlouhá odmlka.]

Ahoj, Jenny, těší mě. Já se jmenuju Maro. Jsem tady, abych ti pomohla. Můžeš mi o sobě něco říct? A taky o své rodině.

Manžel se jmenuje Christopher. Už jsme spolu dvacet let. Dcera je Olivia. Studuje v prvním ročníku na univerzitě Notre Dame v Indianě.

Co je za rok, Jenny?

Teď máme rok 1995.

Dobře. Takže se jmenuješ Jenny a bylo to před třiceti roky. A někdo je v domě.

Jde po schodech nahoru.

Co děláš ty?

Volám na policii. A krucipísek, to snad ne, telefon je hluchý! Musel přeříznout vedení! Kristepane!

Nezapomínej, že jsi v bezpečí, Jenny. Tohle se ve skutečnosti neděje.

Už je tady! Objevil se ve dveřích. Stojí ve stínu. Panebože, je to ještě kluk! Puberťák!

Poznáváš ho?

Ne! Kdepak, nevím, kdo to je.

Co se děje teď?

Říkám mu, aby šel pryč. Že nikomu nic neřeknu! Ať si klidně vezme, co chce, peníze, šperky, prostě cokoliv! Jenže jsem ho viděla. A on ví, že jsem ho viděla.

Nemůže ti nic udělat, Jenny. Je to jen vzpomínka. Ve skutečnosti se to neděje.

Ječím na něj. Říká mi, abych byla zticha. Panebože, má zbraň! A teď ji na mě namířil! Prosím ho. Říkám, že mám manžela, že mám dceru. Prosím, přísahám, že nikomu nic neřeknu –

Jenny? Jenny?

[Ticho]

Shannon? jsi tam? Co se děje?

[Ticho]

Už se z toho moře vynoř, Shannon. Probuď se. Vrať se ke mně.

[Luskání prsty]

Cože? No jo, asi jsem si na vteřinku zdřímla. Omlouvám se. Kdy začneme?

Pro dnešek jsme hotové, Shannon.

Jak to? To je pitomost, vždyť se vůbec nic nedělo.

Ve skutečnosti se toho dělo až až.

Povídala jsem něco? Řekla jsem ti, na co jsem si vzpomněla?

Ano. Myslím, že jsme udělaly docela zajímavý objev.

Konec nahrávání.

ČÁST PRVNÍ

ZELENÉ OKO

1

„Tak co, kočko, dáš si piña coladu?“ zeptala se mě Rina. Byla to zbytečná otázka, sama moc dobře ví, že jsem vždycky pro.

„Pohrdne kočka myší?“ odpověděla jsem a ani nezvedla hlavu od klávesnice.

Rina se usmála a připsala mi objednávku na účet. Načež se odvlnila k baru a na hudbu z reproduktorů předvedla cestou malý taneček do rytmu písně „Moje boky nelžou“. Ani jsem jí nemusela říkat, aby mi tam přidala trochu limetky a namíchala to z pořádného Myers’s Dark, a ne z toho mizerného světlého rumu, co cpe Hector turistům. Rina zkrátka ví, jak to mám ráda. A taky netrousí nejapné poznámky, že je teprve deset hodin dopoledne.

No jasně, ano, přísně vzato jsem pila v práci, jelikož už jsem seděla v kanceláři a měla před sebou otevřený notebook. Ale u nás na Floridě zase neděláme tak velký rozdíl mezi prací a volným časem. Navíc jsem sama svou šéfovou, a přece si nebudu předhazovat, že jsem se rozhodla dát si hned po ránu pořádný drink po hodně mizerné noci. A rovnou vám přiznám, že poslední dobou mám mizerné skoro všechny noci, proto ráda načnu den drobným výletem do Koktejlové Lhoty.

Nejspíš si říkáte, co je to za práci, kde servírky roznášejí ovocné nápoje. Možná si myslíte Hele, tam bych chtěl taky dělat. Je mi líto, tenhle stůl je obsazený. Takže abych vám trochu objasnila situaci, ať jste v obraze. Zdravím vás z Daytony, potím se tu v lepkavém srpnovém hicu pod pruhovaným růžovým slunečníkem v koutku jednoho tiki baru, co se jmenuje U Pláže. To jméno sedí. Stačilo by seběhnout po několika dřevěných schůdcích a už bych mohla štrádovat po dokonale bílém písku na břehu Atlantiku a sledovat surfaře prohánějící se po vlnách.

Bar U Pláže je přilepený k desetipatrovému hotelu stojícímu poblíž pobřežní dálnice A1A. Hotel se jmenuje Sluneční pobřeží, já bydlím v nejvyšším patře (balkon, výhled na oceán, mikrovlnka, kuchyňský kout) a své pracovní povinnosti vyřizuju v tomhle venkovním baru. Majitel hotelu proti tomu nic nemá, jelikož je to můj otec. Před lety hotel koupil, když potřeboval navýšit odpisy, aby ze svého sedmimístného příjmu kardiochirurga v univerzitní nemocnici v Jacksonvillu neplatil moc vysoké daně. Vsadím se s vámi, že do svého podniku nikdy nevkročil. Když se rodiče rozvedli a dům, kde jsem vyrůstala od dětství, dali na prodej, otec mi nabídl, abych v hotelu pár týdnů bezplatně bydlela. Že prý získám čas a „nějak se s tím rozchodem vyrovnám“.

Už jsou to čtyři roky a já tu pořád ještě straším.

Po rozvodu se otec nastěhoval do úžasného bytu se třemi ložnicemi, kde teď žije se štěnětem špringršpaněla. A matka – no jo, moje matka, moje všechno, nejlepší kamarádka na světě, ta o rok později spolykala lahvičku léků. Napsala mi vzkaz, jak moc je jí líto, že mě tu nechává samotnou, a jak moc mě má ráda. Nic jí nevyčítám, rozumím, proč to udělala. Samota je zkrátka jed, jen působí pomalu. Ne, vyčítám to chlápkovi, co projevuje daleko větší náklonnost svému nového čoklovi, než kolik jí kdy měl pro ženu, s níž prožil v manželství šestadvacet let.

Tak jo, takhle to mezi mnou a otcem vypadá, jen abyste věděli. Prostě to není ono.

Jenže rodina je rodina. A tak se jednou za měsíc odplahočím na sever a po devadesáti minutách jízdy zasednu k povinné večeři otce s dcerou. Dostanu prvotřídní steak a drahý cabernet a k tomu si povídáme o kapustňácích, odpalování raket, vnitrozemských vodních cestách, pralinkách, co je vyrábějí v Savannah, a o tom, které hráče letos Jaguáři nakoupí. Nikdy nemluvíme o matce ani o tom, proč ji opustil, nebo jestli měl někdy v životě doopravdy péči o osud nějaké další lidské bytosti. Na závěr radši jedu temnou nocí domů, než abych s ním zůstala v tom nádherném, drahém, nemožném bytě do rána.

Tahle společná chvilka s otcem mě čeká zrovna dnes večer. Někdy si najdu výmluvu a posezení vynechám, jenže jsem se z toho ulila minulý měsíc a dvě absence v řadě by mi neprošly. Otec mi poslal zprávu hned v pět ráno – to je obvyklý čas, kdy vstává, aby si dopřál desetikilometrový běh po pláži – a ověřoval si v ní, že večer určitě přijedu. Odkládala jsem odpověď, jak to šlo nejdéle, až nakonec jsem pár slov do počítače vyťukala.

Jo, jasně, tati. Uvidíme se večer.

Takže tenhle nepříjemný úkol jsem měla z krku a teď jsem dělala, že soustředěně pracuju, ale bylo celkem snadné mě od toho odtrhnout. Zabíjela jsem čas pozorováním lovců pokladů, kteří šmejdili detektory kovů po pláži. Kdyby se jich člověk zeptal, co hledají, nejspíš by odpověděli, že španělské dublony z potopených pirátských škunerů, ale ve skutečnosti jdou po zlatých hodinkách a snubních prstýncích, které tam vytrousili turisti, co si přišli zaplavat. Několik minut jsem se nechala hypnotizovat pohledem na oceán, pak jsem silou vůle odtrhla oči a věnovala pozornost detailům případů, na nichž zrovna dělám.

Teda, když používám množné číslo případů, trochu přeháním. Kšefty se moc nehýbou.

Opět jsem zvedla oči a koukám, přes celý bar si to ke mně šine Rina. A na tácu kupodivu žádnou piña coladu nenese.

Rina je dvaadvacetiletá Kubánka, naprosto úžasná, pět dní v týdnu dělá servírku a o sobotách a nedělích je z ní vážně fantastická zpěvačka kubánského punta. Loni v létě jsem pro ni něco dělala. Vlastně byla můj úplně první klient. Když jsem vyřešila problém s expřítelem, co ji šmíroval, sehnala jsem jí práci v baru U Pláže, aby měla z čeho platit účty, zatímco ona se snažila dostat kapelu z místních lokálů na spotify. Byla mi za pomoc vděčná a s ní celá její rodina. Což byla docela výhra, jelikož od té chvíle mi noční cubano kluby po celé severní Floridě neúčtujou za vstupné ani cent.

Takže Rina mi teď kryje záda. Je jedinou, neoficiální a neplacenou zaměstnankyní mé agentury. Dělá mi recepční a ochranku zároveň, je to pitbul s velikostí podprsenky 75E, jejíž obsah se právě dere do výstřihu zanedbatelného topu.

„V hale stojí nějaká holka a ptá se po tobě,“ ohlásila mi Rina.

„Co je zač?“

„Tvrdí, že se jmenuje Kate Selbyová. Schůzku domluvenou nemá. Neřekla mi, o co jde, ale prohlašuje, že je to důležitý.“

Jméno Kate Selbyová mi něco říkalo, ale zaboha jsem si nemohla vybavit co.

„Jak vypadá?“ vyptávala jsem se dál.

„Počítám, že trochu jako ty. Tmavé vlasy, modré oči, hubená, zadek jako dva kmíny. Ale je o dost mladší. Určitě někde mezi dvaceti a třiceti.“

Trhni si.

Třicet je mi teprve tři měsíce, ale pro Rinu už jsem dávno za zenitem.

„Mám jí říct, aby vysmahla?“ zeptala se Rina a zaťala svaly. „Má ti zavolat, nechat vzkaz nebo tak něco? Protože když nemá dojednanou schůzku, tak je to podle mě blbý. Pokud se s tebou chce někdo setkat, musí si to domluvit předem.“

Fakt je, že Kate Selbyová se předem neohlásila.

Na druhou stranu jsem měla v iphonu zrovna otevřený kalendář a na dnešek tam nebyl objednaný ani nikdo jiný. Ráda si namlouvám, že jsem konečně našla své životní poslání, ale život se zatím neobtěžoval mi to potvrdit tím, že by mi to vyneslo trvalejší příjem. S účty mi pomáhá otec, což mě děsně štve, ale ty prachy stejně beru.

Kate Selbyová.

Proč mám pocit, že jsem to jméno už někdy slyšela?

„To je v pohodě, Rino,“ ujistila jsem vnadnou servírku. „Pošli ji sem. A nezapomeň na tu piña coladu.“

Detektivní kancelář Shannon Wellsové.

To je můj podnik. A trvalo pěkně dlouho, než jsem se k němu probolela.

Začala jsem ve dvaadvaceti jako absolventka Floridské státní – hlavní obor psychologie, vedlejší kriminologie, státnice s vyznamenáním – a během šesti let vystřídala dvanáct zaměstnání. Flek číslo jedna byla hosteska ukazující návštěvníkům všech možných kongresů, kam mají jít v budovách konferenčního centra na International Drive v Orlandu. Tuhle práci jsem nedostala díky studijním výsledkům, ale kvůli tomu, že jsem byla mladá a docela pohledná. Měla jsem dlouhé vlasy, vlnité a černé. Safírově modré oči. Byla jsem štíhlá a vysoká. Naproti tomu jsem ovšem mohla nabídnout příliš dlouhý nos a trochu křivý úsměv.

Ale taky jsem v té době ještě neměla jizvu.

Když se mi podíváte do obličeje dneska, nejdřív vám padne do oka bledý, dlouhý šlic připomínající dorůstající měsíc, který se táhne od lícní kosti ke rtům. Otec mi nabízel, že mě pošle k nějakému plastickému chirurgovi, aby s tím něco udělal, ale já mu řekla, že to chci nechat přesně tak, jak to je. Minulost se nedá odstranit prostým vyříznutím a já to ani netoužila zkoušet.

Zkrátka a dobře z téhle kongresové práce jsem po pár týdnech vypadla. Z hostesky se stala členka noční ostrahy. Noční ostrahu vystřídala servírka. Ze servírky se stala Královna černé magie v jedné atrakci hollywoodských studií. Byla jsem zlou královnou se vším všudy, včetně krvavě červené rtěnky a opravdu strašidelných rohů, Sněhurka by se počůrala hrůzou. Z práce v Disneylandu se nakonec vyklubalo moje nejdelší zaměstnání. Vydržela jsem tam celých osmnáct měsíců. Pak jsem se ale rozhodla, že mám přece jen na víc, tak jsem šla dělat přijímačky na práva a dostala 174 bodů. Načež jsem strávila rok na právnické fakultě a tu posléze vyměnila za smažení hranolků v Buc-ee’s.

A tak dále a tak dále a tak dále. Asi už jste si udělali představu.

Byla jsem, jak to nadmíru roztomile vystihl otec, bystrý kuchtík, který se nikdy nedostal dál než k míchání syrového těsta. Když se rodiče rozvedli a matka spolykala třicet pilulek xanaxu, taky mi to moc nepomohlo, abych se soustředila na kariéru.

Pak přišla ta chvíle před dvěma roky, kdy jsem si zaskočila na kuřecí křidýlka.

To byl večer, během něhož se změnilo úplně všechno.

Tenkrát jsem byla tři týdny na novém místě. Učila jsem psychologii na jedné střední škole v Jacksonvillu. Zůstala jsem v práci dlouho do večera kvůli studentské řečnické soutěži. Bylo po desáté a já od snídaně nejedla, tak jsem se cestou zpátky k dálnici I-10 zastavila v jednom podniku, abych si dala křidýlka s citrónem a pepřem. Snědla jsem je uvnitř, a když jsem vyšla na parkoviště, zjistila jsem, že jedna guma mého SUV je úplně prázdná.

Byla jsem naivka.

V životě by mě nenapadlo, že mi tu pneumatiku někdo propíchl. Vůbec mi nepřišlo na mysl, že by to mohla být léčka.

V pondělí pozdě večer se kolem jezera Lackawanna moc řidičů uberu nepoflakuje. Když se konečně našel jeden, který byl ochotný mě vyzvednout, prohlásil, že mu bude trvat asi půl hodiny, než tam dojede. Tak jsem čekala. To už bylo po jedenácté, restaurace zavřela a já musela stát venku. Navíc bylo vedro, docházel mi benzín, byla jsem utahaná a vzteky bez sebe. Takže mozek se zabýval vším možným a vůbec nezaznamenal, že jsem se zničehonic ocitla v dost choulostivé situaci.

Navíc člověka nikdy nenapadne, že by se to mohlo stát jemu, znáte to. Dokud se to nestane.

Ten chlápek to ze začátku hrál docela při zdi.

Seděl na parkovišti v autě stojícím asi šest míst ode mě a já cítila kouř z jeho cigarety. Široko daleko nikdo jiný nebyl. Všude kolem zavřeli, zaměstnanci odjeli domů, zůstali jsme tam jen já a on. Když vystoupil z vozu a podíval se směrem ke mně, konečně mi došlo, že jsem v průšvihu. Bylo mu to vidět na očích. Mozek oběti přešel do režimu paniky, a když je člověk v panice, jedná jako idiot. Vydala jsem se pomalu pryč, jen tak nenuceně, dělala jsem, jako že o nic nejde, přičemž šlo úplně o všechno.

Sledoval mě. Už to nijak neskrýval.

Šla jsem. On šel.

Dala jsem se do běhu. On se dal do běhu.

Jenže byl o dost větší než já a taky o hodně rychlejší. Asi v půlce bloku po mně skočil a odtáhl mě mezi stromy za obchod s chlastem. Když jsem zaječela, nožem mi rozřízl tvář a udělal mi jizvu, které se do konce života nezbavím. Už jsem ani necekla.

A víte co?

Těch deset minut hrůzy nebylo to nejhorší.

Samotné přepadení si totiž vůbec nepamatuju, abyste věděli. Vytěsnila jsem ho. Ne, skutečná znásilnění přišla až potom – a doopravdy jich bylo víc. Policie mě znásilnila přívalem podrobných otázek, co všechno mi udělal, kterých částí těla se dotýkal, proč si nepamatuju jeho tvář a proč jsem se nezamkla v autě. Laboranti mě znásilnili všemi možnými pomůckami na nejrůznější odběry a vzorky tekutin a z úst jim při tom táhl pach smažených brambůrků. Advokát toho chlápka mě znásilnil narážkami na to, co jsem tak asi v té čtvrti dělala pozdě v noci, proč mám překročený limit na kontě, jak to, že jsem pozadu se splátkami za auto a jestli by se mi nehodilo sto dolarů od zákazníka na parkovišti. Soudce mě znásilnil, když prohlásil, že obvinění se neopírá o dostatek důkazů, a vynesl verdikt o zproštění viny.

Takže já skončila s jizvou a ten chlápek odešel od soudu volný jako pták.

A víte co?

Ani tohle nebylo nejhorší.

Protože pět dní po soudu vyrazil ten koumák ven a udělal to znova. Tentokrát té ženě prořízl hrdlo a ona umřela. Bylo jí devětatřicet. Měla muže a tři děti. Kdyby seděl v base, byla by dnes naživu. Takže strávím zbytek života s pocitem, že za tohle taky můžu.

Jeden kladný dopad ta noc ale měla. Když se to stalo, vzpamatovala jsem se. Konečně jsem to syrové těsto dala péct. Osud mi ukázal, kdo jsem, čím chci být a co chci dělat. Od té doby chodím na kurzy sebeobrany. Naučila jsem se bojovat. Naučila jsem se střílet. Vystartujete po mně? Zabiju vás.

Taky jsem dostala licenci a otevřela si Detektivní kancelář Shannon Wellsové. Mými klientkami jsou ženy, samé ženy a jenom ženy. A kdybyste našli mou obchodní navštívenku připíchnutou někde na nástěnce, zjistíte, co je na ní napsáno.

Pokud jsi všem ukradená, mně ne.

To jsem já. Shannon Wellsová.

Jenže víte co?

Pořád ještě jsem se nedostala k tomu nejhoršímu.

Nejhorší totiž je, že od toho přepadení jsem ani jednou nespala celou noc. Fakt ani jedinkrát. Zavřu oči a dostaví se taková vidina. Říkám tomu sen, protože většina lidí nechápe, co myslím tím, když řeknu vidina. Sny jsou jen představy, ale tohle je skutečnost, aby vám to bylo jasné. Stalo se to. Vím, že je to tak. Cítím to. Vidím toho chlápka, jak za mnou jde, přesně jako tehdy večer. Do obličeje mu není pořádně vidět. Namíří na mě pistoli – namíří ji přímo na mě – a pak vyjde rána a já zaječím. Probudím se zalitá potem a rozklepaná strachy. Načež to celé začne znova. Točí se to pořád dokola a opakuje se to i desetkrát za noc.

Jako bych tu šílenou událost prožívala pořád znova a znova, jako bych běžela po Möbiově pásku a skončila tam, kde jsem začala. Byla jsem chycená v nekonečné smyčce, přinucená sledovat, co moje vědomí vymazalo z paměti. A pořád jsem nechápala, co mi tím mozek chce říct.

Protože jedna věc neseděla.

Ten chlápek, co mě napadl, žádnou pistoli neměl.

2

Na Kate Selbyovou moje kancelář moc velký dojem neudělala. Posadila se k rohovému stolu v tiki baru proti mně a sundala si sluneční brýle. A zprvu se na mě ani nepodívala. Koukla na Rinu, která přede mě zrovna stavěla piña coladu, a zavrtěla hlavou, jako že ne, když se jí Rina zeptala, jestli si dá taky jednu. Pak položila loket na zábradlí, zadívala se na pláž na surfaře a lovce škeblí a k tomu pohladila kočku se srstí v odstínu želvoviny, která vyskočila na zábradlí a začala se k mladé ženě lísat. K tomu prostudovala jídelní lístek zatavený do plastové folie, nabízející spoustu nejrůznějších míchaných painkillerů a koktejlů mai tai a nádavkem obvyklé floridské chuťovky jako mušle fritované v kořeněném těstíčku nebo hřebenatky zabalené do slaniny.

Teprve potom zaostřila na mě. Modré oči mě řádně zrentgenovaly.

„Vy jste Shannon Wellsová?“ zeptala se, jako by se potřebovala přesvědčit, že to všechno není jen nějaký fór.

„Přesně tak,“ přikývla jsem.

„A jste soukromý detektiv?“

„To jsem.“

„A máte na to licenci a všechno kolem?“

Není nad projevenou důvěru, Kate.

„Vše podle zákona,“ ujistila jsem ji a brčkem upila trochu koktejlu. „Určitě si nedáte?“ zeptala jsem se. „Dělají je tu fakt dobrý. Nebo jestli máte hlad, rybí tacos jsou trochu předražený, ale já je miluju.“

„Ne, děkuju.“

Vyčkávala jsem, až mi Kate poví, kvůli čemu se sem obtěžovala, jenže ta to oddalovala, kousala se do rtů a zabývala se kočkou. Já si mezitím lámala hlavu, proč je mi jméno Kate Selbyová tak trochu povědomé a jestli bych to děvče měla odněkud znát. Pokud jsem mohla soudit, byla to pro mě úplně cizí žena.

Rina měla pravdu, když říkala, že jsme s Kate podobné typy, obě hubené a vysoké. Ale Kate byla pohlednější, to se musí nechat. Měla úhledný drobný nosík s pichlavě ostrou špičkou. Plus hezké malé uši vylepšené kovovými náušnicemi ve tvaru vážky vykládané kamínky, zřejmě ruční práce. Krásným očím za žlutými brýlemi rozhodně nic neuniklo. Vlasy měla černé jako já, ale nosila je přistřižené nakrátko a s ofinou. Na sebe si vzala květované letní šaty po kolena, stažené páskem ladícím s brýlemi, a kožené řemínkové sandály.

Udělala jsem to, co obvykle dělám, když se setkám s někým, koho neznám. Prošla jsem si první tři přídavná jména, která mi v hlavě naskočila a mohla by danou osobu vystihovat.

První bylo tvořivá. Vsadila bych se, že si ty náušnice vyráběla sama. Možná i šaty a pásek. Vypadala trochu jako umělkyně.

Druhé bylo osamělá. No jo, našince člověk přece pozná.

A konečně smutná. Neměla jsem ani tušení, co se jí stalo, ale Kate Selbyová zcela jistě nad někým nebo nad něčím truchlila.

Byla mladá, to Rina odhadla dobře. Šacovala jsem ji na nějakých pětadvacet, možná šestadvacet. Hádání věku mi vždycky docela šlo a v tomhle případě jsem si byla jistá, že jsem to trefila správně. Nevím přesně proč, ale uvědomila jsem si, že o Kate Selbyové leccos doopravdy vím.

„Tak co pro vás můžu udělat?“ zeptala jsem se, abychom se hnuly z místa.

Zamračeně zkrabatila půvabné růžové rtíky. „Nevím,“ odpověděla. „Možná to byl celé omyl. Vlastně ani nevím, co tady dělám.“

„Rině jste říkala, že je to důležité. Když to půjde, ráda vám pomůžu.“

Zabodla do mě stejně pronikavý pohled, jakým jsem si měřila já ji, a mě napadlo, jestlipak si náhodou v hlavě nesumíruje, která přídavná jména se hodí na mě. Ironií osudu je, že kdybych měla popsat sama sebe, osamělá a smutná bude asi hned na začátku seznamu. Ale nejsem tvořivá a nemám umělecké sklony. Ne, na mě se spíš hodí odhodlaná, umanutá.

Možná to odhodlání Kate z mého výrazu vyčetla a rozhodla se, že mě poctí důvěrou, protože pak najednou vyhrkla: „Jde o mou matku.“

„Dobře,“ přikývla jsem. „A co se děje s vaší matkou, Kate? A co s tím má společného soukromý detektiv?“

„To bych právě chtěla vědět,“ odpověděla.

Piña colada už byla na půli cesty k ústům, ale místo abych se napila, položila jsem ji zpátky na stůl a nechápavě svraštila čelo. „Nerozumím,“ přiznala jsem.

„Chci vědět, proč si matka najala soukromého detektiva.“

Kate stáhla z opěradla vysoké židle, na níž seděla, kabelku a začala se hrabat v zapínací postranní kapsičce. Vylovila list papíru a rozložila ho přede mě na stůl. Okamžitě jsem ho poznala, protože šlo o vytištěnou přílohu mailu, papír, na němž byla pod horním okrajem velkými písmeny umělecky vyvedená hlavička se jménem Detektivní kancelář Shannon Wellsové. To navrhovala Rina, ne já.

Byla to faktura.

Moje faktura.

„Matka si vás loni najala,“ pokračovala Kate. „Ráda bych věděla proč.“

„Vaše matka je –“

„Faith Selbyová. Našla jsem tu fakturu v jejím počítači. V e-mailu stojí jen, že jde o vyúčtování za služby týkající se vyšetřování, ale není tam ani slovo o tom, co jste pro ni vyšetřovala. A přitom je to faktura na pět tisíc dolarů. To je spousta peněz. Zvlášť když si za ně člověk najme soukromého detektiva, který úřaduje ve venkovním baru na pláži. Takže, paní Wellsová, chci vědět, proč za vámi matka přišla a jakou práci jste pro ni dělala, že to stálo takový balík.“

„Faith Selbyová,“ zašeptala jsem.

„Vidím, že si na ni vzpomínáte,“ poznamenala Kate.

Zírala jsem na fakturu ležící na stole.

No jasně. Faith Selbyovou jsem si pamatovala.

Tím se taky vysvětlovalo, proč mi Kate připadala povědomá. Nešlo jen o jméno. Část melouchu, který jsem pro Faith dělala, spočívala v tom, že jsem sbírala podklady o její dceři, a teď mi detaily ze života téhle mladé ženy naskakovaly v hlavě, jak už to tak detaily dělávají. Je jí pětadvacet. Narodila se v St. Augustinu, kde Faith bydlí. Dělá na plný úvazek novinářku v listu The Florida Times-Union, k tomu si přivydělává jako sochařka a prodává kovové sochy na farmářských trzích po celém východním pobřeží Floridy.

„Jo, Faith si mě najala,“ přikývla jsem.

„Co jste pro ni dělala?“

„Na to se budete muset zeptat jí.“

„Ptám se vás.“

„Jenže já o tom nemůžu mluvit. Když někdo využije mých služeb, čeká ode mě, že budu diskrétní. Musím chránit soukromí svých klientů, a to i před členy rodiny. Ale kdyby mi matka dala svolení, že se s vámi smím podělit o podrobnosti –“

„Matka je mrtvá,“ přerušila mě Kate ostře.

Zavřela jsem oči.

Vzpomínka. Když otec našel v koupelně na zemi tělo mé matky, vyjádřil to úplně stejnými odtažitými slovy. Zavolal mi z auta před domem, kde bydlela. Matka je mrtvá.

„To je mi líto,“ dostala jsem ze sebe.

„Alespoň už je vám jasné, proč jsem tady,“ pokračovala Kate. „Loni na podzim utratila matka fůru peněz za soukromého detektiva a nic mi o tom neřekla. Ráda bych věděla, co jste pro ni dělala.“

Než jsem odpověděla, trochu jsem zaváhala.

Nejsem lékař ani právník, takže zákon mi nedává právo chránit soukromí klientů. Tahle klientka byla navíc po smrti. Pokud chce dcera vědět, co jsem dělala pro její matku, asi mi nic nebrání v tom, abych jí to řekla. Přesto jsem pořád nevěděla, jestli jí to mám povědět. Požadavek Faith Selbyové byl tak nezvyklý, že jsem se musela sama sebe ptát, zda její touha po soukromí nesahá až za hrob. Kdyby chtěla, aby Kate znala pravdu, mohla jí to říct sama. Což se očividně nestalo.

Kate vycítila mou neochotu a znervózněla.

„Proč mi to nemůžete říct?“ dorážela na mě. „Proč by na tom teď ještě mělo záležet?“

„Nevím. V tom je ten problém,“ odpověděla jsem popravdě.

„Jak to myslíte?“

„Vaše matka za mnou přišla s velice nezvyklým požadavkem. Možná že kdybych ho vyřídila úspěšně, věděla bych teď, jestli vám to můžu říct. Jenže mně se to nepovedlo. Ztroskotala jsem.“

„Ztroskotala? Jak to?“

„Nepodařilo se mi najít informaci, kterou po mně vaše matka chtěla. Pátrala jsem po tom, o co mě požádala – strávila jsem tím několik týdnů –, ale nikam to nevedlo. Poslala jsem Faith hlášení a ona si nestěžovala a nic nenamítala. Jednoduše mi zaplatila a odporoučela se. Tím to bylo vyřízené. Víckrát jsem ji neviděla.“

Kate přelétl přes obličej stín zoufalství, jako by se i ona dostala do slepé uličky. Natáhla se přes stůl a vzala mě za ruce. „Shannon, prosím,“ zadívala se na mě. „Jste si s vaší matkou blízké?“

„Byly jsme. Neuvěřitelně blízké. Taky už je na věčnosti.“

„V tom případě chápete, co zrovna prožívám.“

„Jo, chápu.“

„Matka odešla a řadu věcí mi nestačila říct. Teď jsem sama, hlavou se mi honí spousta otázek a já nevím, kde na ně hledat odpovědi. Potřebuju vědět, co se stalo. Potřebuju vědět, co přede mnou skrývala. Jste jediná, kdo mi může pomoct.“

To znělo trochu jako můj reklamní slogan.

Pokud jsi všem ukradená, mně ne.

A tak jsem se rozhodla, že jí to povím. Zčásti i proto, že se mi Kate zamlouvala. Byly jsme dvě dcery, které přišly o matky, a to lidi zvláštním způsobem sblíží. Ale taky jsem vycítila, že je za tím něco víc, něco, co mi neřekla. Něco důležitého. Něco, co se týkalo Faith. A já se chtěla dovědět, o co jde. Před rokem jsem Faith Selbyovou zklamala a nepatřím k lidem, kteří snášejí porážky bez mrknutí.

Jsem přece umanutá, vzpomeňte si.

„Dobře,“ přikývla jsem. „Vaše matka za mnou přišla a posadila se přesně na tu židli, na níž teď sedíte vy. Pověděla mi, jak se jmenuje a kde žije, že je účetní a že má dceru.“

Kate na mě upírala pohled a tajil se jí dech. „A dál?“ pobídla mě.

„Pak mě požádala, abych zjistila, kdo ve skutečnosti je.“

„Mám přijít na to, kdo jste?“ nevěřila jsem vlastním uším.

„Přesně tak,“ přikývla Faith. „Prostě chci, abyste to zjistila.“

„Vždyť jste mi právě oznámila, že jste Faith Selbyová ze St. Augustinu, ne? Tím jste mi práci dost podstatně ulehčila, nemyslíte?“

„Možná ano.“

„Chcete říct, že ve skutečnosti nejste Faith Selbyová ze St. Augustinu?“

„Nic takového jsem neřekla.“

Faith se ani neusmála. Vůbec to z její strany nebyl fór ani něco jako hádanka, v níž by mi nabízela nejrůznější nápovědy a sledovala, jak se z toho vymotám. V obličeji měla klidný a vážný výraz. Poskytla mi fakta, která jsem potřebovala vědět. Dál to bylo na mně.

Zhoupla jsem se na židli dozadu a pozorovala ženu sedící proti mně. Objevila se tu zničehonic, přišla bůhví odkud a nabídla mi pět tisíc dolarů za práci, která nedávala smysl. Byla ostříhaná nakrátko, ne moc učesaná, vlasy převážně světlé, jen tu a tam tmavě hnědý pramínek a u kořínků toho vrabčího hnízda koukala na člověka šedivá odrostlá místa. Obličej, zejména kolem tmavohnědých očí, jí zbrázdily čáry, jakým moje matka říkávala ustarané vrásky. Měla kulatý nos i bradu, obojí dokonale souměrné. Byla velmi přitažlivá a zamlada nejspíš musela být docela kočka. Měla hubenou, téměř vychrtlou postavu, ale plná ňadra a tak pevná a vysoko posazená, až jsem si říkala, jestli za tím není dílo nějakého plastického chirurga. Na sebe si vzala volnou bílou košili, která jí splývala přes vyšisované džíny. Jo, a nohy byly dost dlouhé.

Faith Selbyová.

Oddaná.

Urputná.

Vyděšená.

Tohle byla tři slova pro ni, jedna z nejpodivnějších kombinací, jaká mi kdy v hlavě naskočila. Jenže Faith byla neobyčejná žena.

„Co mi ještě můžete o sobě říct?“ zeptala jsem se.

„Co byste ještě chtěla vědět?“

„Kolik vám je?“

S odpovědí si dala trochu načas, jako by se rozhodovala, jestli mě znalost jejího věku nějakým nepřípustným způsobem nezvýhodní. Pak utrousila: „Padesát jedna.“

„Kdy máte narozeniny?“

„Předpokládám, že se dokážete dostat k záznamům o mém řidičském průkazu a tam zjistíte, že to podle nich vychází na pátého října.“

To byla hodně zajímavá odpověď a jednu věc jsem z ní poznala s naprostou jistotou.

Tahle žena se určitě pátého října nenarodila.

„Čím se živíte?“

„Jsem účetní.“

„Ve které společnosti děláte?“

„Pracuju na volné noze.“

„Jste vdaná?“

„Ne.“

„A nikdy jste nebyla?“

„Ne.“

„Takže bezdětná?“

Faith se zamračila. Lekla jsem se, jestli jsem ji náhodou nepřiměla, aby o sobě řekla víc, než měla v úmyslu. „Ve skutečnosti mám dceru,“ prohlásila. „Kate.“

„Jak je Kate stará?“

Faith neodpověděla a já si uložila do paměti, že na tuhle otázku nic neřekla.

„Katin otec je někde na dostřel?“ pokračovala jsem ve vyptávání.

„Ne.“

„Můžete mi říct, kdo to je?“

„Ne.“

„A co takhle že byste se svěřila s tím, kde jste se narodila?“

„Myslím, že teď víte všechno, co pro tuhle práci vědět potřebujete, Shannon.“

Teda, spíš jsem věděla všechno, o co byla ochotná se se mnou podělit.

„Dobře, skončíme s otázkami, které se týkají vás,“ přikývla jsem. „Odpovíte mi na jednu, která se týká mě?“

V jejích hnědých očích jsem zahlédla podivný záchvěv úzkosti. „O co jde?“ chtěla vědět.

„Jak jste na mě přišla? Dělám v téhle branži docela krátce. Tak by mě zajímalo, jak jste si mě našla.“

„Na webu,“ odpověděla.

Zadívala jsem se na ni přes stůl a nechala vzduch od oceánu, aby mezi námi profukoval. Faith došlo, že šlápla vedle.

Když jsem promluvila, zněl můj hlas chladně a nesmlouvavě.

„Můžete se rozhodnout, co všechno mi neřeknete, Faith. S tím nemám problém. Ale lhaní si líbit nenechám. Jestli v tom budete pokračovat, nemůžu pro vás pracovat. Já totiž nejsem na webu. Chodím do útulků pro ženy, navštěvuju neziskovky i advokáty, ale neúřaduju online. Nestojím o klientky, který si mě jednoduše někde vygooglujou. To není nic pro mě.“

„Omlouvám se,“ přikývla Faith pomalu.

„Tak jak jste mě našla?“

„Četla jsem o vás v jacksonvillských novinách. Dcera tam pracuje. Umím si představit, že tohle si o Kate tak jako tak dokážete zjistit, tudíž není důvod, abych to před vámi skrývala. Četla jsem o… o tom, co se vám stalo. A jak jste si letos pod vlivem toho přepadení otevřela kancelář. Dospěla jsem k závěru, že jste žena, kterou bych pro tuhle práci chtěla získat.“

„Dobře.“

To bylo poctivé. Na rovinu. Touhle cestou už mě našlo několik klientek. Přesto jsem se pořád nemohla zbavit pocitu, že ke mně není Faith úplně upřímná.

„Jak dlouho vám to asi může trvat?“ zeptala se.

„To záleží na tom, co zjistím. Spěcháte nějak?“

„Vlastně ani nevím. Omlouvám se, to není, že bych něco tajila. Opravdu na to neumím odpovědět.“

„Jasně, spojím se s vámi, jak to půjde nejrychleji.“

„Děkuju.“

Tím naše jednání skončilo. Dál jsme si neměly co říct. Přesto se Faith nezvedala k odchodu. Objednala si oběd a sotva do něj ďobla. Vidličkou se nimrala v těstovinách s krevetami, ale čokoládové oči vytrvale upírala na mě. Jako by něco – hledala.

Co to mohlo být?

„Žijete celý život na Floridě?“ zeptala se mě najednou. Znělo to jako obyčejná konverzace, ale mně to tak nepřipadalo.

„Jo. Žiju,“ přikývla jsem.

„Líbí se vám tady?“

„Miluju to tu. Nechtěla bych bydlet nikde jinde. Co vy?“

„Občas je tu trochu moc horko. Občas mi chybí –“

„Co?“

„Nic. Máte rodinu?“

„Jen otce. Moc dobře spolu nevycházíme.“

„To mě mrzí. Co matka, ta je –?“

„Matka umřela.“

„Aha. Máte sourozence?“

„Ne.“

„Nevede to k osamělosti?“ Sama se nad svými slovy zarazila a honem dodala: „Někdy mi kvůli tomu dělá starosti Kate. Taky je jedináček.“

„Jasně že se člověk občas cítí opuštěný,“ připustila jsem. „Ale tak to prostě je. Žít se s tím dá.“

„Snad ano.“

Faith odložila vidličku, věnovala mi unavený úsměv a vstala od stolu. Než stačila odejít, chytila jsem ji za zápěstí. „Podívejte, Faith,“ zvedla jsem k ní pohled. „Sotva jsme se seznámily, ale chci, aby vám byla jedna věc jasná. Mně můžete důvěřovat.“

Pohled jí zjihl. „Věřím vám,“ přikývla.

„Jestli máte strach, jestli jste v průšvihu, můžete o tom se mnou mluvit a zůstane to jenom mezi námi dvěma. Nemusíte se vším dělat tajnosti.“

Faith se naklonila přes stůl a vzala mi obličej do dlaně. Mezi dvěma neznámými lidmi to bylo hodně důvěrné gesto. Po tom, co se mi přihodilo, nejsem dvakrát nadšená, když na mě někdo sahá, ale od ní mi to nevadilo.

„Prostě zjistěte, kdo jsem, Shannon,“ zopakovala zadání. „Nic víc nepotřebuju vědět. Se vším ostatním se dá žít.“

„Jenže vám se to nepovedlo,“ konstatovala Kate. „Nepřišla jste na to.“

„Ne,“ zavrtěla jsem hlavou.

Kate se zklamaně opřela do židle a nepřítomným pohledem se zadívala na oceán. Když jsem teď věděla, o koho jde, prohlížela jsem si ji a hledala společné rysy s Faith. Viděla jsem mezi nimi velkou podobnost, ale nebylo to v rysech obličeje, spíš jen ve výrazech, které se jí přehnaly přes tvář jako mraky na obloze. Zaručeně byly matka a dcera.

„To ovšem neznamená, že jsem nezjistila vůbec nic,“ pokračovala jsem. „Nepřišla jsem úplně s prázdnou. Odpovědí jsem moc nenašla, zato jsem objevila pár správných otázek.“

Kate do mě opět zabodla modré oči. „Objevila jste pár otázek?“ podivila se. „Jak to myslíte?“

„Nevím, kdo vaše matka ve skutečnosti byla, ale vím, že nebyla Faith Selbyová.“

„To je nesmysl.“

„Je mi líto, Kate, ale je to pravda. Podle mých zjištění se Faith Selbyová na tomto světě objevila před šestadvaceti roky. Z té doby o ní v podkladech státu Florida existuje vůbec první záznam. Tehdy si pronajala byt v St. Augustinu. Její současný život začal pár měsíců před vaším narozením. Ale nemám ani tušení, kým byla předtím.“

„Odněkud přece musela přijít,“ namítla Kate.

„Jistě, ale ať přišla odkudkoliv, ať byla kdokoliv, zametla za sebou stopy velmi důkladně. Podle záznamů z Floridy se sem přestěhovala z Kalifornie. Jako předchozí adresu uvedla Los Angeles. Ale já nenašla jediný náznak, že by tam doopravdy bydlela. Tipovala bych, že Kalifornii si vymyslela. Přišla odjinud.“

Kate potřásla hlavou a mně bylo jasné, že začíná být naštvaná. „Máma mi říkala, že strávila celý život na Floridě,“ ohradila se.

„Pokud ano, určitě ne pod jménem Faith Selbyová.“

„To je k neuvěření. Proč by mi lhala?“

„Nevím. Vyprávěla vám někdy o vlastní minulosti? O dětství? O rodičích?“

„Téměř nikdy. Rodiče jí umřeli, když byla hodně mladá. Neměla ani žádnou jejich fotku. Říkala, že před mnoha lety zmizeli při záplavách.“

„Co váš otec?“

„Prý šlo o prázdninový úlet. Dobrodružství na jednu noc někde na Bahamách. Vůbec mu o mně neřekla. Ani pořádně nevím, jestli znala jeho jméno.“

Viděla jsem, jak se Kate začínají drát do očí slzy. Vstala jsem, přesunula židli na druhou stranu stolu a položila dívce ruku kolem ramen. Neztuhla ani se neodtáhla. Opřela se o mě.

„Kate, prošla jsem, co se dalo,“ vykládala jsem jí konejšivě. „Provětrala jsem všechny databáze, co znám. Zkusila jsem program na rozpoznávání obličejů. Ze sklenice, z níž pila u oběda, jsem dokonce získala i Faitiny otisky prstů a vzorek DNA a prohnala to databázemi příbuzenských vztahů. Nic jsem nenašla. Žádní blízcí příbuzní. Čistý trestní rejstřík. Pokud jde o náš svět, Faith Selbyová spatřila jeho světlo před dvaceti šesti roky v St. Augustinu. A tohle jsem vaší matce pověděla.“

Kate si utřela slzy a zhluboka se nadechla. Rozhlédla se po dokonalém floridském nebi. „Co na to řekla?“

„Upřímně? Vypadala, že se jí ulevilo. Víte, podle mě bylo celé vyšetřování jen zkouška, jestli je její tajemství v bezpečí. Před něčím utíkala. Myslím, že Faith potřebovala mít jistotu, že nikdo nedokáže vystopovat její minulý život ani to, kým původně byla – že ten, kdo by ji zkusil najít, nebude schopen odhalit její novou totožnost. A že se mi to nepovedlo, byla pro ni vlastně dobrá zpráva. Nezvládla jsem to. Myslím, že to slyšela ráda. Znamenalo to, že je v bezpečí.“

Kate mi stiskla ruku a rozhlédla se po lokálu. Našla pohledem Rinu, přivolala ji k nám a oznámila jí: „Teď už bych si piña coladu dala.“

Sotva Rina odkráčela a opět jsme osaměly, Kate ztišila hlas do úplného šepotu. „Jste vedle, Shannon,“ oznámila mi. „Nebyla v bezpečí. Někdo ji našel. Před měsícem mou matku zavraždili.“

3

Asi je všem jasné, že vyšetřování toho přepadení v Jacksonvillu mě naučilo, abych si na policii vždycky dávala pozor. Jako soukromý detektiv jsem si ale nemohla dovolit ji ze svého života úplně vyškrtnout. Musela jsem si totiž pěstovat zdroje, abych získávala potřebné informace. V tomhle konkrétním případě jsem měla kliku, že jeden z nejlepších kamarádů, co u policie mám, žije a slouží v St. Augustinu. Mohla jsem se vcelku najisto spolehnout, že o smrti Faith Selbyové bude něco vědět.

S Luisem Carletou jsem se setkala ve městě, na lavičce před starou španělskou pevností. Z místa, kde jsme seděli, byl přes řeku výhled na ostrov Anastasia, který mám ráda kvůli majáku a plážím. Upřímně řečeno, líbí se mi i to jméno. Anastasia. Kdybych někdy měla dceru, tohle jméno jí rozhodně dám. Jenže v životní etapě, do níž jsem se dostala, se mi nějaké rozmnožování nezdá příliš pravděpodobné.

Možná si pořídím kočku, nevím. Kam se v poslední době podívám, všude narážím na kočky. Možná mi chtějí něco naznačit. Jedna hnědá, mourovatá kráska se líně rozvalovala na nejbližší zdi pevnosti, vyhřívala se na slunci a byla podobná potvoře, co se potuluje kolem baru U Pláže.

Koukala na mě, jako by říkala Sama víš, že mě chceš. Z termosky jsem usrkávala vodu. Luis pil kafe. Na hladině se pohupovaly plachetnice a po cestě do Castillo de San Marcos se courali turisti. Z mého pohledu to byl dokonalý den: oslepující slunce, modrá obloha bez mráčku, vlhkost tak vysoká, že se mi lepila blůza na tělo a vytlačovala mi vzduch z plic. Takhle to mám ráda. Miluju hic ve městě. Můj postoj k floridskému létu ovšem moc lidí nesdílí.

S Luisem se známe od vysoké školy, kde jsme spolu chodili na přednášky z kriminologie. Je to velmi pohledný kluk, o dva roky starší a o pár čísel vyšší než já, s ulízanými černými vlasy sčesanými dozadu, jiskřivýma očima černýma jako uhel a zlatavou pletí. Má v sobě jemnost a trpělivost, čímž se liší od machistického chování většiny poldů, co patří do klubu správných chlapů s koulema. Luis je tak trochu renesanční člověk, miluje balet a má přímo encyklopedické znalosti floridské historie.

Ve škole jsem poznala i jeho ženu – jmenuje se Carlotta, takže po svatbě se z ní bohužel stala Carlotta Carletová. Vyřešila to tím, že si říká Cici. Cici mě nemá ráda, ani trochu. A nikdy neměla. Myslím, že v sobě od studijních let pěstuje představu, jak po jejím manželovi už roky jedu, což není pravda, a jak by si její manžel bez většího váhání dal říct, což možná tak trochu pravda je. Během těch let z jeho strany pár náznaků zaznělo, ale já je nechala spadnout pod stůl.

„Faith Selbyová,“ zamumlal Luis tím svým zpěvavým, měkkým kubánským přízvukem. „Kristepane, jo, to je děsný případ, Shannon. A něco za tím je, i když to není na první pohled vidět, to je jistý. Určitě nešlo o náhodně vybranou oběť, ale my nekápli na jediný motiv, který by vysvětloval, co za tím vězí. Proč tě to zajímá?“

„Její dcera po mně chce, abych to trochu okoukla,“ odpověděla jsem.

„Kate, že? Copak, není spokojená s policejním vyšetřováním?“

„Podle mě jen chce, aby se na to někdo podíval jinýma očima,“ prohlásila jsem se svým obvyklým taktem. „Přišlo se při vyšetřování na něco?“

Luis se zatvářil rozpačitě. „Vlastně ani ne,“ připustil.

„Je to tvůj případ?“

„Ne, dostal ho Wallokan. Pomáhám mu, ale on to vede.“

Zvedla jsem oči k obloze.

Wallokana zná v policejních kruzích po celé severní Floridě snad každý. Ve skutečnosti se jmenuje Wally a tu přezdívku dostal, jelikož skáče od případu k případu jako klokan, a pokud mu důkazy nespadnou rovnou do klína, vyšetřování ho rychle začne nudit. Navíc má břicho, které trochu vypadá, jako by v něm nosil klokaní mládě, to je taky třeba říct.

„Na co jste zatím přišli?“ zeptala jsem se.

Luis přehodil paže přes opěradlo lavičky. Prsty mi přitom zavadil o rameno. Ztuhla jsem a trochu se od něj odsunula. To víte, mám Luise ráda, je to starý kamarád, ale mužský je mužský a v poslední době se při každém doteku hned naježím. A taky nechci, aby Cici vykopala válečnou sekeru.

„Faith měla dům tamhle na ostrově,“ prohlásil Luis a kelímkem s kávou ukázal přes hladinu. „Žádný palác, jen přízemní domek pro střední třídu. Člověk odtamtud snadno dojde do parku a k amfiteátru. Tam jsme ji našli. Zakopl o ni nějaký běžec. Byla přivázaná ke stromu, v ústech roubík. Známky mučení. Bil ji. Měla i popáleniny. Nebyl to zrovna snadný odchod z tohoto světa.“

„Sexuální násilí?“ zeptala jsem se bezvýrazným hlasem.

„Kdepak, nic takového.“

„Tak proč to mučení? To si jen někdo chtěl užít?“

„Vypadalo to, jako by se od ní vrah snažil něco dovědět.“

„Co tě k tomu postřehu vede?“

Luis se otočil a zadíval se přímo na mě. „Nevím, Shannon. Odpověď na tuhle otázku znáš možná spíš ty než my.“

„Já?“ zrudla jsem.

„Wallokan našel šek, který ti Faith minulý měsíc vypsala. Pět tisíc dolarů. Vypadá to, žes pro ni něco dělala.“

„A že se mě na to Wallokan nikdy nezeptal,“ poznamenala jsem tak trochu v sebeobraně.

Luis otočil oči v sloup, ale nevypadal, že by ho to kdovíjak překvapilo. „Jasně,“ přikývl, „ale určitě se k tomu v nejbližších několika měsících dostane, znáš ho. Tyhle věci se nedají uspěchat.“

„O Faitině vraždě jsem až dodneška nevěděla, Luisi. Přísahám. Kdyby jo, zaručeně bych se ti ozvala.“

„Věřím ti. Teď mě tu máš. Tak povídej.“

Dál jsem musela postupovat obezřetně.

Jedna věc je svěřit se s tajemstvími, co Faith měla, její dceři. Ale něco úplně jiného je vykládat je policii a nevědět, co se vlastně Faith snažila skrýt. Kdybych toho vyžvanila příliš mnoho, mohla bych Kate dostat do potíží, a to byla moje klientka. Na druhou stranu jsem potřebovala vědět, na co policie během vyšetřování přišla. Faitina vražda musela mít nějakou spojitost s její nejasnou minulostí, to bylo jasné jako facka.

Chci zjistit, kdo ve skutečnosti jsem.

„Faith něco skrývala,“ oznámila jsem Luisovi.

„Co to bylo?“

„Nevím. Najala si mě, abych zkusila její tajemství odhalit. Nedokázala jsem to.“

„Hmm,“ zabručel Luis. Zná mě dost dobře, a tak věděl, že mu neříkám celou pravdu. „Vraha očividně to její tajemství taky zajímalo,“ poznamenal. „Obrátil dům vzhůru nohama. Prošmejdil ho od půdy po sklep. Něco tam hledal. Což mě vede k závěru, že mučení nepřineslo výsledek, ve který vrah doufal.“

„Faith nepromluvila,“ doplnila jsem ho.

„Zřejmě ne,“ přikývl Luis. „Takže to pro ni nedopadlo dobře. Ale nám by moc pomohlo, kdybychom věděli, co se vrah snažil najít.“

„Já to nevím, Luisi. Opravdu netuším.“

„Hmm,“ zabručel ještě jednou. Pak se na mě podíval těma zlatě žíhanýma očima, z nichž měl člověk pocit, že se kouká na nebe plné hvězd. Pro oči mám odjakživa slabost.

„Jak se ti vede, Shannon?“ zeptal se.

„Jde to.“

„Vážně?“

„V mezích možností,“ upřesnila jsem.

„Co práce?“

„Rozjíždí se pomalu, ale jistě.“

„Jak jsi na tom se spaním?“

Dobrá otázka.

Spát pro mě znamenalo myslet na noční vidiny. Na muže. Na stín. Na pistoli. Po nocích jsem navíc přemítala o věcech, na které jsem se snažila nemyslet přes den. Uvažovala jsem o podivné ženě, která se jmenuje Maro a bydlí hned u zdejší pláže, kousek za barem v Cocoa Beach. Přemýšlela jsem o heterochromii.

Jedno oko zelené, jedno oko modré.

Myslela jsem na ženu, co se jmenovala Jenny a zabili ji v roce 1995.

„Spaní mi pořád moc nejde,“ odpověděla jsem Luisovi.

„Hele, jsem kamarád. Jestli máš problém, se mnou se o tom bavit můžeš.“

„Dík, Luisi. Vážím si toho. Ale fakt jsem v pohodě.“ A pak jsem trochu kousavě dodala: „Jak se má Cici?“

Zkřivil ústa do úsměvu. „Je jí plno,“ utrousil.

„Je to krasavice.“

„To je,“ souhlasil. „I když jsou dny, kdy si to musím hodně připomínat, abych vyvážil její ostatní vlastnosti.“

Vůbec se mi nezamlouvalo, jakým směrem se hovor stáčí, tak jsem se radši honem vrátila k Faith Selbyové. Bylo mi jasné, že Wallokan při vyšetřování postupoval s obvyklou nedbalou velkorysostí, jelikož Luis ani nenaznačil, že by policie věděla, co vím já – konkrétně že Faith žila dlouhá léta pod falešnou identitou. To člověk totiž nemůže zjistit, pokud to cíleně nehledá. Asi jsem měla Luisovi říct, na co jsem během vyšetřování přišla, ale zatím se mi do toho nechtělo. Ještě ne.

Ale současně jsem mu nelhala. Opravdu jsem neměla tušení, co tam pachatel hledal.

„Mluvili jste s jejími přáteli?“ zeptala jsem se. „Nebo se sousedy?“

„Jo, Wallokan mi uložil, abych se o to postaral. Jenže pokud můžu soudit, Faith skoro žádné přátele neměla. A sousedi ji podle všeho prakticky neznali. Jen výjimečně ji někdo zahlédl. Její vztahy s klienty, co potřebovali vyřídit daně, byly čistě profesionální a žádný z nich ani nenaznačil nic o praní špinavých peněz, drogách nebo něčem podobném. Faith byla prostě samotářka.“

„Taky jsem měla ten dojem,“ přitakala jsem.

„Což mě vede k úvaze, jestli se před někým neschovávala.“

„Jo, to mě taky napadlo.“

„Ale nevíš, o koho mohlo jít? Nebo proč to dělala?“

„Netuším,“ zavrtěla jsem hlavou.

„Ty jsi s Faith mluvila, dokud ještě byla naživu,“ poznamenal a v hlase mu zazněl náznak odevzdané beznaděje. „To je luxus, který osud policii u obětí vraždy zpravidla nenabídne. I když jsi její tajemství nerozlouskla, určitě víš něco, co by nám mohlo pomoct, Shannon. Faith měla čistý trestní rejstřík, což ale neznamená, že v životě neudělala žádný přešlap. Třeba byla v minulosti zapletená do nějakého zločinu a nikdy ji nechytili.“

„Všechno je možné,“ přikývla jsem opatrně, „ale jestli tě to potěší, Faith na mě nepůsobila dojmem kriminálníka. A nikde jsem o ní nevyšťourala nic, co by můj názor změnilo.“

Luis zmačkal papírový kelímek v dlani. „A přesto měla tajemství, které ji stálo život,“ povzdechl si.

„Vypadá to tak,“ přikývla jsem.

„Řekla ti něco její dcera?“

„Věříš jí?“

„Jo.“