Roxie Nafousi

sebevědomí

8 kroků k poznání vlastní hodnoty

Copyright © Roxie Nafousi, 2025

Translation © Michaela Ponocná, 2026

All rights reserved

ISBN 978-80-284-1268-5

Tuto knihu věnuji svému tatínkovi.

Děkuji ti za tvou moudrost, nesobeckost, oddanost a lásku. Naučil jsi mě hodnotě tvrdé práce a vytrvalosti a důležitosti pozitivního myšlení. Vytvořil jsi ze mě osobu, kterou jsem dnes, a já ti za to budu navždy vděčná.

Moc mi scházíš a velmi tě miluji, x

ÚVOD

Sebevědomí představuje základ všeho, co děláme. Je to neviditelná síla, která formuje naše rozhodnutí, řídí naše činy a v konečném důsledku určuje, jak žijeme. Právě sebevědomí nám umožňuje mít velké sny, riskovat a vytvořit si život, jejž opravdu milujeme. Pro mnohé z nás však může být sebevědomí nepolapitelné – jako by to bylo něco, co je vyhrazeno pro ty, kteří vypadají, že mají vše pod kontrolou. Tato kniha vznikla proto, aby vám ukázala, že sebevědomí není nedosažitelná vlastnost; je to něco, co můžete pěstovat, rozvíjet a posilovat.

Sebevědomí lze definovat mnoha různými způsoby. Někteří tvrdí, že jde o víru ve své schopnosti, úsudky a vlastnosti. Jiní ho definují jako důvěru člověka v to, že dokáže efektivně zvládat úkoly a výzvy. Další vnímají sebevědomí jako pocit jistoty a víry v sebe samé.

Podle mě sebevědomí zahrnuje všechny tyto věci – a ještě mnohem víc. Já to vnímám tak, že skutečné sebevědomí pevně tkví svými kořeny v neochvějném vědomí vlastní hodnoty. Jde o to, abyste chápali, že máte od přírody svou cenu. Abyste přijali, kým a čím vším jste, a vážili si toho. A zároveň abyste si věřili, respektovali se a přijímali všechny své silné stránky i nedokonalosti. Sebevědomí znamená bez nejmenších pochybností věřit, že si zasloužíte veškerou lásku, úspěch a hojnost, jež vám život může nabídnout.

SEBEVĚDOMÍ NEKŘIČÍ

Sebevědomí bývá často špatně chápáno. Mnozí si myslí, že to znamená být nejvíc slyšet nebo že souvisí s pocitem nadřazenosti. Skutečné sebevědomí však nemá nic společného s chvástáním ani hlasitostí – nejde o to vyvyšovat se nad druhé. Je to spíše stav bytí, způsob, jak se pohybovat světem se záměrem a jistotou. Je to hlas uvnitř vás, který říká: „Mám svou cenu. Jsem dost dobrý(á).“ Je to klidná, neochvějná víra, že ať se vám přihodí cokoli, zvládnete to.

Pokud čtete tuto knihu, vím, že jste již zažili, jaké to je, když vám sebevědomí schází, a jste si nejspíš velmi dobře vědomi nesčetných způsobů, jakými vás to brzdí. Zažili jste váhání, jež vám brání promluvit, i když víte, že máte na srdci něco cenného. Zakusili jste strach, který vám nedovolí využít příležitosti, zdráhavost, jež vás nutí zpochybňovat své schopnosti, a pocit, že jste neviditelní, přestože si tak zoufale přejete být viděni. Zažili jste ten palčivý pocit, když se srovnáváte s druhými a připadá vám, že z toho vycházíte hůř, vyčerpání z pochyb o každém svém rozhodnutí a frustraci z toho, že chcete víc, ale připadáte si paralyzováni vlastní nejistotou.

Nízké sebevědomí nezůstává jen tiše v pozadí – proniká do všech aspektů vašeho života. Ovlivňuje vaše vztahy, kariéru, ambice a způsob, jakým sami sebe vnímáte. Nutí vás stáhnout se ve chvíli, kdy byste měli vykročit vpřed, a spokojit se s málem, když si zasloužíte mnohem víc. Brání vám v dosažení všeho, po čem toužíte, a vytváří propast mezi tím, kým jste, a tím, kým byste mohli být. A proto jste tady – protože jste připraveni tuto propast překlenout a vstoupit do sebevědomé, silné verze sebe samých, o níž v hloubi duše víte, že se jí můžete stát.

NEDOSTATEK SEBEVĚDOMÍ NENÍ OSOBNÍ PROBLÉM, JE TO PROBLÉM CELÉHO SVĚTA.

Pokles sebevědomí často začíná v mladém věku. Přibližně 70 procent adolescentů uvádí, že se cítí nedostateční nebo postrádají sebevědomí. Právě tato léta mají zásadní význam pro formování vlastní identity, přesto s tím mnoho mladých lidí bojuje a přenáší si tyto nejistoty do dospělosti, kdy se projevují jako úzkost, deprese a zmeškané příležitosti.

Výzkumy naznačují, že s nízkým sebevědomím souvisí hned několik duševních onemocnění včetně deprese, poruch příjmu potravy a úzkosti.1 A v dnešním digitálním světě tento jev ještě umocňují sociální sítě. Podle studie Pew Research Center 23 procent teenagerů uvedlo, že to, co vidí na sociálních sítích, zhoršuje jejich pocit z vlastního života.2

Vůči dopadu nízkého sebevědomí není imunní ani pracoviště. Všichni jsme už slyšeli o syndromu podvodníka, který způsobuje, že si talentovaní jedinci připadají jako podvodníci, neustále pochybují o svých schopnostech a mají strach, že si svůj úspěch nezaslouží. Jedná se o všudypřítomný problém, jenž lidem brání ujmout se vedoucích pozic, sdílet své nápady a usilovat o dosažení svých cílů. Podle studie KPMG syndrom podvodníka zažilo během své kariéry 75 procent žen.3

Průzkum společnosti Dove také zjistil, že se neuvěřitelných 85 procent žen a 79 procent dívek vzdalo důležitých aktivit kvůli obavám z toho, jak vypadají.4 Nedostatek sebevědomí není na překážku jen jednotlivcům – brání milionům lidí plně se účastnit vlastního života, takže přicházejí o příležitosti a zážitky, jež by jim mohly přinést radost a naplnění.

Zní to pochmurně, já vím. Ale mám pro vás dobrou zprávu: sebevědomí lze pěstovat a já jsem si dala osobně za úkol v tom pomáhat druhým. Sebevědomí není pevně daná vlastnost – je to něco, co lze budovat a rozvíjet, krok za krokem. A právě proto jsem napsala tuto knihu. Sebevědomí: 8 kroků k poznání své hodnoty je více než příručka – je to pozvánka k tomu, abyste odemkli svůj plný potenciál. Abyste si uvědomili, že jste dost dobří takoví, jací jste, a že si svou hodnotu nemusíte zasloužit ani ji doka-zovat.

SEBEVĚDOMÍ NENÍ LUXUS – JE TO KLÍČ K NAPLNĚNÉMU, AUTENTICKÉMU ŽIVOTU. BEZ NĚJ JSME RUKOJMÍMI SVÝCH VLASTNÍCH NEJISTOT.

MOJE CESTA K SEBEVĚDOMÍ

Jako irácká dívka vyrůstající v anglickém Oxfordu jsem si byla pronikavě vědoma toho, že nezapadám mezi ostatní. Své jinakosti jsem si všimla už brzy: moje olivová pleť, tmavé kudrnaté vlasy a odlišné kulturní tradice u nás doma, od jídla, které jsme jedli, až po svátky, jež jsme slavili. Na základní škole mě tyto odlišnosti vyčleňovaly: ostatní děti si se mnou často nechtěly hrát nebo si mě nevybíraly do týmu, a z toho vzešlo moje odmítání sebe samé. Začala jsem se stydět za svou kulturu a za to, kým jsem. Situace se ještě zhoršila po tragických událostech z 11. září, kdy svět zaplnily mylné představy a úsudky o mé kultuře. Měla jsem pocit, že už nikam nepatřím – odmítala jsem svou kulturu doma a zároveň jsem se cítila odmítána zbytkem světa.

Ale nešlo jen o to, odkud pocházím, pohrdala jsem i svým vzhledem. Zřetelně si vybavuji, kdy jsem se poprvé cítila ošklivá. Bylo mi sedm let a dívala jsem se do zrcadla v koupelně v přízemí. Upřeně jsem hleděla na tmavé kruhy pod svýma příliš velkýma očima, povislé obočí a křivé zuby. Tato fixace rostla spolu se mnou a většinu života jsem byla posedlá myšlenkou, že jsem „ohavná“ a „příšera“. Byla jsem přesvědčená, že moje ošklivost je důvodem, proč mě kluci odmítají, proč nepatřím mezi „oblíbené holky“ a proč se mi moji vrstevníci tak často vysmívají.

Když mi bylo jedenáct, moje „nejlepší kamarádka“ mi řekla, že všichni mluví o mé špičaté bradě, takže na mém stále rostoucím seznamu nejistot přibyla další položka. Ve dvanácti mi jeden kluk ze třídy poradil: „Byla bys víc sexy, kdybys sis nechala spravit zuby a pořešila akné.“ A pak, když mi bylo čtrnáct, jistá o rok starší holka napsala na můj profil na sociální síti Bebo, že vypadám, jako bych to trochu přeháněla se sladkým – a tak začaly poruchy příjmu potravy. Šest let jsem nosila barevné kontaktní čočky (maskovala jsem své tmavě hnědé oči jasně modrými čočkami), každý den jsem si rovnala vlasy, nanášela si příliš mnoho make-upu, a nakonec jsem před třicítkou dokonce podstoupila plastickou operaci nosu (rhinoplastiku). Ale bez ohledu na to, co jsem dělala navenek, intenzivní nenávist k sobě samé a neustálý dialog s mým vnitřním kritikem nikdy neustaly.

Když na to vzpomínám, je mi smutno z toho, kolik času, energie a života jsem ztratila a promeškala. Bylo toho tolik, co jsem neudělala jen proto, že jsem si nikdy nepřipadala dost dobrá. Nejistota, pochybnosti a omezující přesvědčení mě uvěznily v začarovaném kruhu neštěstí. Když se ohlédnu zpátky, nedivím se, že když jsem začala pít alkohol a brát drogy, přišlo mi falešné sebevědomí, jež mi dodávaly, tak návykové. Byl to únik od nenávisti k sobě samé – způsob, jak se alespoň na chvíli cítit jako někdo, koho mám ráda, kdo někam patří.

Tyto látky však samozřejmě byly jen dočasným řešením. Maskovaly bolest, aniž by ji léčily. Jak mi přibývala léta, realita mého života se začala střetávat s tím, v co jsem pro sebe kdysi doufala. Chtěla jsem být šťastná, úspěšná, milovaná a vyrovnaná, ale dokud jsem v sobě přechovávala tolik hanby a sebenenávisti, nikdy jsem toho nemohla dosáhnout. K bodu zlomu jsem dospěla v květnu 2018, kdy jsem se ocitla na samém dně a uvědomila si, že takhle nemůžu dál žít. Někdy v té době jsem narazila na podcast o něčem, čemu říkali „manifestace“. Moderátoři mluvili o tom, jak manifestování tkví svými kořeny ve vědomí vlastní hodnoty – v myšlence, že si vytváříme život, který odráží to, co si podle svého mínění zasloužíme. A já si pomyslela: Pokud mi připadá, že nemám žádnou hodnotu, není divu, že se nemůžu hnout z místa.

To byl první impuls k mé proměně. Začala jsem si toho zjišťovat víc o manifestaci, nejen jako o nástroji k dosažení cílů nebo přilákání věcí na oběžnou dráhu svého života, ale jako o hluboké změně v tom, jak vnímám sebe samu, jaký mám ze sebe pocit a jak jsem pro sebe přítomná. Uvědomila jsem si, že největší překážkou v mém životě není moje minulost, moje kultura nebo můj vzhled – je to mé přesvědčení o vlastní hodnotě.

Jedním z prvních kroků, jež jsem podnikla, bylo, že jsem přijala své odlišnosti, místo abych je odmítala. Nechala jsem plavat věci, které jsem o sobě tajila – zahodila jsem barevné kontaktní čočky a začala se znovu napojovat na své kořeny. Zatímco v mládí to pro mě byly taktiky přežití, jako dospělá jsem se musela naučit milovat obě své verze. Začala jsem přijímat své kulturní dědictví a onu jedinečnou identitu, jež mě dělá tím, kým jsem. Také jsem začala léčit svůj vztah k vlastnímu tělu a uvědomila si, že žádná vnější změna nemůže napravit to, jak se cítím uvnitř. Musela jsem zapracovat na svém nitru, abych skutečně uznala svou hodnotu.

Manifestace a sebevědomí jsou hluboce propojené. Největším darem, který mi manifestace dala, bylo to, že mi pomohla objevit vlastní sílu a uvědomit si svůj potenciál. Čím více jsem pracovala na svém sebevědomí, tím víc jsem byla schopná manifestovat život, po němž jsem toužila. V letech 2021 a 2022 jsem využila své zkušenosti a poznatky jako vodítko při psaní svých debutových knih MANIFEST (č. 7 kroků k nejlepší verzi vašeho života: síla manifestace, přel. D. Byčánková, Euromedia Group, Praha 2024) a MANIFEST: Dive Deeper, které oslovily více než milion lidí po celém světě. Při jejich psaní mi nešlo jen o výuku techniky manifestace, ale také o sdílení toho, jak nám transformace našeho myšlenkového nastavení – a v konečném důsledku našeho sebevědomí – může změnit život těmi nejkouzelnějšími a nejneuvěřitelnějšími způsoby.

To je to, co chci, abyste pochopili při čtení této knihy: sebevědomí není jen doplňkem vaší cesty k manifestaci, nýbrž jejím jádrem. Sebevědomí nám dává víru v náš potenciál – a čím je silnější, tím větší máme schopnost utvářet si život, jaký si zasloužíme. Tato kniha je však cestou, na niž se můžete vydat i bez předchozích zkušeností s manifestací.

TATO KNIHA JE PRŮVODCEM, KTERÝ VÁM POMŮŽE BUDOVAT A PĚSTOVAT SEBEVĚDOMÍ ZEVNITŘ, VE VŠECH ASPEKTECH VAŠEHO ŽIVOTA.

Sebevědomí zcela změnilo můj život. Je to základ, který mi umožňuje prezentovat se taková, jaká jsem, přijímat příležitosti a věřit ve svou schopnost zvládnout cokoli, co mi přijde do cesty. Moje nynější sebevědomí se však nedostavilo v jediném zlomovém okamžiku. Byl to postupný proces, kdy jsem se musela zavázat, že si budu vážit sama sebe, budu k sobě laskavá a budu jednat jako osoba, jíž se chci stát. A moje cesta k sebevědomí stále pokračuje. Každý den činím volbu, že si budu uvědomovat svou hodnotu a žít jako nejautentičtější verze mého já. Zjistila jsem, že sebevědomí neznamená být dokonalý nebo nikdy nepociťovat strach – znamená to věřit si natolik, že budete jednat i navzdory těmto věcem. Znamená to dovolit si být zranitelný, dělat chyby a být vždy ochotný učit se novým věcem.

Sdílím svou cestu, protože chci, abyste pochopili, že sebevědomí je něco, co může rozvíjet každý z nás bez ohledu na to, kde začneme nebo jak zlomení se cítíme. Máte sílu nově definovat, kým jste, umlčet svého vnitřního kritika a ztělesnit osobu, kterou jste vždy měli být. Sebevědomí není o tom, abyste zapadli nebo byli přijímáni druhými – je o tom, abyste plně přijali sami sebe a nechali zazářit své skutečné světlo.

Chci, abyste věděli, že v tomto úsilí nejste sami. Všichni máme své zápasy, nejistoty a obavy. Ale právě ty věci, kvůli nimž si myslíte, že něčeho nejste hodni, vás ve skutečnosti činí krásnými a jedinečnými. Prostřednictvím této knihy bych vám ráda pomohla objevit vaši sílu, vybudovat si sebevědomí, které vychází zevnitř, a změnit svůj život. Ta cesta možná nebude vždy snadná, ale věřte mi, že stojí za to. A nejste na ní sami – jsem tu s vámi na každém kroku. Jste dostateční takoví, jací jste, a zasloužíte si život plný lásky, radosti a neochvějného sebevědomí.

PROČ POTŘEBUJEME SEBEVĚDOMÍ?

V psychologii je sebevědomí považováno za nezbytný odrazový můstek k naplněnému životu. Psycholog Abraham Maslow v roce 1954 vytvořil „Maslowovu pyramidu“, která třídí lidské potřeby do pěti úrovní, od těch nejzákladnějších až po ty složitější, psychologické a seberealizační.5 Vypadá takto (viz obr. na protější straně).

Tento model tvrdí, že jakmile mají lidé uspokojeny všechny základní potřeby – jídlo, vodu, teplo, odpočinek, přístřeší a bezpečnost –, lze pak snáz uspokojit i jejich potřeby psychologické. Podle Maslowa je jednou z těchto základních potřeb sebeúcta: pocit, že jsme kompetentní, schopní a hodnotní.

Máme-li dobrou sebeúctu (tím pádem i sebevědomí), jsme v mnohem lepší pozici, abychom se mohli dostat až na vrchol pyramidy, k seberealizaci, kterou lze popsat také jako naplnění. Tehdy objevujeme své talenty, přijímáme výzvy a usilujeme o osobní růst. Navíc začínáme hledat smysl a dívat se za hranice sebe samých. Právě sebevědomí nám umožňuje spojit se se světem, budovat smysluplné vztahy, jít za svými cíli a objevovat, kým máme být. Jednoduše řečeno, sebevědomí není jen „příjemný bonus“ – je to zásadní součást lidské zkušenosti. Všichni ho potřebujeme, všichni si ho zasloužíme – a co je nejdůležitější –, všichni ho můžeme dosáhnout.

Výzkumy prokázaly, že sebevědomí pozitivně ovlivňuje téměř všechny oblasti života. Zde je několik příkladů:

Vynikáme na pracovišti: Výzkumy ukazují, že sebevědomí může být klíčovým faktorem spokojenosti v práci a finančního úspěchu.6 Studie chování na pracovišti zjistila, že u lidí s vyšší sebeúctou je pravděpodobnější, že se chopí iniciativy, budou dobře vyjednávat a efektivně spolupracovat.7 Také z ní vyšlo najevo, že ti, kdo byli více sebevědomí, se v práci cítili spokojenější.

Dokáže chránit před úzkostí, depresí a stresem: V jedné studii vědci po dobu tří let hodnotili adolescenty s již existujícími psychiatrickými potížemi.8 Zjistili, že účastníci, kteří do ní vstupovali s vyšší sebeúctou, vykazovali o tři roky později méně příznaků úzkosti, deprese a problémů s pozorností. Další studie zaměřená na mladé lidi zjistila také to, že sebevědomí zvyšuje odolnost vůči stresu.9

Pomáhá nám přilákat potenciální partnery: Nejspíš již víte, že sebevědomí je nejatraktivnější vlastností potenciálního partnera, a potvrzují to i vědecké studie. Výzkumy zjistily, že jedinci, kteří se vnímají jako sebevědomí, jsou druhými často hodnoceni jako přitažlivější. Bylo také prokázáno, že sebevědomí zvyšuje atraktivitu při seznamování, protože sebevědomí lidé jsou vnímáni jako společensky a romanticky přitažlivější.10

Daří se nám v sociálních situacích: Výzkumy naznačují, že lidé s vysokou sebeúctou mívají lepší sociální vztahy.11 Je to proto, že sebevědomí nám pomáhá oslovovat nové lidi a rozvíjet smysluplná spojení s těmi, které již známe.

Budujeme si úspěšné partnerské vztahy: Výzkumy ukázaly, že sebevědomí pomáhá vytvářet zdravější dynamiku vztahů.12 Dochází k tomu z několika různých důvodů: umožňuje nám vyjadřovat naše potřeby, touhy a hranice a účinně řešit konflikty. Je také prospěšné pro posilování bezpečné vazby, důvěry a emoční jistoty; když jsme si jistější sami sebou, je méně pravděpodobné, že se budeme spoléhat na své partnery, aby nám poskytli uznání; a navíc, čím sebevědomější se cítíme, tím méně je pravděpodobné, že budeme promítat své nejistoty a úzkosti do svých partnerských vztahů.

Stáváme se kreativnějšími: Svazují-li nás omezující přesvědčení, nastavujeme hranice tomu, co pokládáme za možné. Když jsme sebevědomí, jsme ochotnější riskovat, přicházet s novými nápady a uvažovat nekonvenčním způsobem. Jedna studie zjistila, že lidé, kteří si byli více jistí svými tvůrčími schopnostmi, měli tendenci přicházet s originálnějšími nápady.13 Výzkumy také ukázaly, že když jsme sebevědomí, méně se spoléháme na souhlas druhých, což vytváří více možností pro autentické sebevyjádření.14

PROČ SE POTÝKÁME S NEDOSTATKEM SEBEVĚDOMÍ

Už jsme si vysvětlili, že sebevědomí představuje společný problém mnoha z nás a k čemu ho potřebujeme, ale pojďme také prozkoumat, proč se s jeho nedostatkem tolik z nás potýká.

Domnívám se, že existují čtyři hlavní důvody, proč jsou problémy se sebevědomím tak rozšířené – přestože jsou navzájem hluboce propojené. Tato témata se budou opakovaně objevovat ve všech osmi krocích, ale chci je zde stručně nastínit, abych vám pomohla začít přemýšlet o tom, z čeho mohou pramenit vaše vlastní pochybnosti o sobě samých.

Náš mozek

Lidská mysl je naprogramovaná tak, aby se soustředila spíše na to negativní než na to pozitivní – psychologové tomu říkají negativní zkreslení. Tento evoluční rys měl smysl pro naše předky, kteří museli být velmi opatrní vůči nebezpečí, aby přežili hrozby, jako byli predátoři. Negativní zkušenosti často signalizovaly bezprostřední nebezpečí, takže se náš mozek vyvinul tak, aby jim dával přednost.

Dnes však nečelíme život ohrožujícím predátorům – potýkáme se s obtížným šéfem, jízlivými poznámkami či tlakem sociálních sítí. Problém je v tom, že našemu mozku často dělá potíže rozlišit mezi skutečnými hrozbami a každodenními stresory. To nás vede k přehnaným reakcím na kritiku či negativní zpětnou vazbu, jako by bylo v sázce naše přežití.

V důsledku toho si pamatujeme spíše své neúspěchy a ztotožňujeme se s nimi, než abychom oslavovali to, co se nám povedlo. Negativní zkreslení, jež nás kdysi chránilo, nás nyní drží uvězněné v začarovaném kruhu pochybování o sobě samých a umocňuje naše strachy a nejistoty. V kroku č. 1: Ovládněte své myšlenky prozkoumáme, jak naše mysl může pracovat proti nám – a co je ještě důležitější, jak to můžeme změnit.

Rodičovství a dětství

Výchova hraje zásadní roli ve formování toho, jak se vnímáme jako dospělí. Ačkoli byste své dětství třeba neoznačili jako „traumatické“, určité zážitky mohou přesto trvale poznamenat vaše sebevědomí.

Dr. Gabor Maté, známý svou prací v oblasti traumatu, pomohl rozšířit jeho definici tak, aby zahrnovala nejen zjevně traumatické události, ale i zdánlivě nevýznamné momenty, které mají dopad na naše vnímání vlastní hodnoty.15 Trauma popisuje nikoli jako událost samotnou, ale jako způsob, jakým ovlivňuje psychiku člověka. Možná vás často kritizovali za to, že jste „příliš hluční“ nebo „nepořádní“, což vás mohlo dovést k přesvědčení, že určité části vaší osobnosti jsou nepřijatelné.

I pozitivní posilování může mít nechtěný dopad. Pokud vás neustále chválili, že jste „chytří“ nebo „hezcí“, možná jste se naučili spojovat svou hodnotu výhradně s těmito vlastnostmi, čímž jste si vytvořili křehký pocit vlastní hodnoty, jenž závisí na vnějším uznání.

Nejde o to, abychom obviňovali své rodiče či pečovatele – dělali to nejlepší, co mohli, často na základě toho, jak byli vychováváni oni sami. Je však důležité uvědomit si, že tyto rané zkušenosti mohou hluboce ovlivnit naše sebevědomí a utvářet příběh, který si o sobě neseme do dospělosti.

Skupiny vrstevníků a přátelství

Potřeba sounáležitosti neodmyslitelně patří k lidské existenci. Jak jsme právě prozkoumali, podle Maslowovy pyramidy je pocit lásky a přijetí jednou z našich základních psychologických potřeb. Naše přežití kdysi záviselo na tom, zda jsme byli součástí skupiny – svého „kmene“ –, a proto je v nás instinkt zapadnout tak hluboce zakořeněný. Není tedy překvapivé, že skupiny našich vrstevníků mají významný vliv na naše sebevědomí.

Tato potřeba sounáležitosti se objevuje již v raném věku. Uvědomila jsem si to loni díky svému tehdy čtyřletému synovi Wolfemu. Právě začal chodit do školky a s příchodem chladného počasí potřeboval chránit i hlavu. Tak jsem šla a koupila mu čepici se Spider-Manem, protože ho v té době zbožňoval. Ale kdykoli jsem se ho snažila přimět, aby si ji vzal, odmítl to udělat. Nakonec mi vysvětlil proč. Řekl mi: „Mami, já se bojím, že se mi ostatní kluci budou smát.“ Bolelo mě z toho u srdce. Už v tak útlém věku si uvědomoval potřebu zapadnout mezi ostatní.

Jako děti si začneme velmi silně uvědomovat své odlišnosti a škola se stává živnou půdou pro srovnávání. Zkušenosti s posměchem, pocitem vyloučení nebo snahou zařadit se mohou zanechat trvalé jizvy. Jak rosteme, touha někam patřit nás ve skutečnosti nikdy úplně neopustí a strach z odmítnutí či vyloučení často oslabuje naši schopnost cítit se zcela sebevědomě. V kroku č. 3: Přestaňte se snažit, aby vás všichni měli rádi se pokusíme některé z těchto škod napravit.

Společnost a kultura

Společnost odjakživa diktuje, co „stojí za to“, co je žádoucí a krásné, a tyto ideály se neustále mění. Vyrůstala jsem v 90. letech minulého století a obdivovala štíhlé, blonďaté, modrooké ženy, které byly oslavovány v časopisech a televizi. Poměřovala jsem se s nimi, a když jsem se jim nevyrovnala, cítila jsem se nedostatečná. Každičká část kultury, již konzumujeme – ať už jsou to reklamy, filmy, knihy nebo hudba –, přispívá k našemu vnímání toho, co je žádoucí a co ne.

I když se dnešní kultura ubírá směrem k větší rozmanitosti, sociální sítě zesilují tlak na to, abychom se srovnávali s ostatními. Jsme bombardováni upravenými, filtrovanými obrázky dokonalosti, které zdůrazňují naše domnělé nedostatky. Jsme-li neustále vystaveni těmto idealizovaným životům, může to v nás vyvolávat pocit, že nějak zaostáváme, což přiživuje pocity nedostatečnosti a podkopává náš pocit vlastní hodnoty. V kroku č. 4: Osvoboďte se od srovnávání se budeme hlouběji zabývat tím, jaký dopad mají sociální sítě a moderní kultura na naše sebevědomí a jak se lze v tomto přehlceném prostředí orientovat.

JAK DÁL

S ohledem na výše uvedené je zásadní, abyste mysleli na to, že na sebe nemáte být příliš tvrdí. Vezmeme-li v úvahu všechny tlaky – od naší výchovy, našeho sociálního prostředí a nerealistických ideálů stanovených společností –, není divu, že mnozí z nás svádějí se svým sebevědomím boj. Neztrácejte však naději. I když se vám zdá, že se vše spiklo proti vám, je zcela možné tyto výzvy překonat a proměnit se ve své nejsebevědomější já – a já vám ukážu, jak na to.

VÍTEJTE NA CESTĚ K SEBEVĚDOMÍ

V této knize vám chci pomoci překonat překážky, jež poškozují vaše vědomí vlastní hodnoty a v konečném důsledku vám brání prožívat život naplno. V osmi krocích prozkoumáme, jak si vybudovat opravdové sebevědomí zevnitř. Ne takové, kdy se tváříte statečně nebo předstíráte, že máte všechno pod kontrolou, ale takové, které vychází ze sebepřijetí, houževnatosti a hlubokého chápání vlastní hodnoty.

Toto je mých osm kroků k budování sebevědomí:

Krok č. 1: Ovládněte své myšlenky

Krok č. 2: Jednejte záměrně

Krok č. 3: Přestaňte se snažit, aby vás všichni měli rádi

Krok č. 4: Osvoboďte se od srovnávání

Krok č. 5: Oslavujte sami sebe

Krok č. 6: Dělejte těžké věci

Krok č. 7: Nabídněte pomocnou ruku

Krok č. 8: Prezentujte se jako ta nejlepší verze svého já

V každém kroku najdete nástroje, jež jsem sama použila a sdílela je se svými klienty a na workshopech – osvědčené metody budování sebevědomí. Doporučuji vám číst knihu popořadě, protože dřívější kroky tvoří základ pro ty následující. Jakmile si ji však přečtete celou, vracejte se k ní znovu, přeskakujte mezi kapitolami a zkoušejte různé nástroje, které vás právě osloví.

Existuje několik různých pojmů, jež se točí kolem slova „sebevědomí“, a na straně 237 je proto přiložený slovníček pojmů, který je vysvětluje. Jak budete procházet jednotlivé kroky, budete se s těmito pojmy často setkávat.

Nemůžu se dočkat, až se setkáte s tou nejsebevědomější verzí svého já. Pojďme na to…

Poznámka: Tato kniha je určena k tomu, aby vám pomohla pěstovat sebevědomí, změnit své nastavení mysli a podniknout účinné kroky k tomu, abyste si vytvořili život, který si zasloužíte. Pokud se však potýkáte s vážnými duševními problémy, doporučuji vám, abyste zároveň vyhledali i odbornou pomoc. Terapie, poradenství či jiné formy profesionální podpory vám poskytnou péči a vedení, jež potřebujete k uzdravení a růstu. Pamatujte, že vyhledání pomoci je známkou síly a v kombinaci s nástroji z této knihy může být mocným krokem k dosažení trvalé změny.

KROK PRVNÍ

Ovládněte své myšlenky

Naše myšlenky formují naše názory a naše názory formují naši realitu.

Všechno začíná myšlenkou

Naše myšlenky ovlivňují to, jak se cítíme, řídí naše chování a v konečném důsledku tvoří základ toho, jak vnímáme svou vlastní hodnotu. Ovládnout své myšlenky není jen o pozitivním myšlení – jde o znovuzískání kontroly nad svou myslí, umlčení pochybností o sobě samých a přepsání negativních narativů, které vás už příliš dlouho brzdí.

Opakujeme-li si nějakou myšlenku dostatečně často, promění se v přesvědčení. Například pokud jste měli ve škole potíže s navazováním přátelství, možná vám opakovaně přicházely na mysl věci jako „Lidé mě nemají rádi“ nebo „Neumím si najít kamarády“. Postupem času se tyto myšlenky promění v pevné přesvědčení a vy začnete věřit představě, že jste nespolečenští nebo nesympatičtí. Jakmile ve vás toto přesvědčení zakoření, stane se filtrem, skrz nějž si interpretujete svět, což ovlivňuje vaše rozhodování, vnímání a chování.

Marisa Peerová, celosvětově uznávaná terapeutka, říká: „Úkolem vaší mysli je proměnit vaše myšlenky ve skutečnost.“1 Jinými slovy, naše mysl se bude vždy snažit najít důkazy, jež by podpořily naše přesvědčení, ať už jsou posilující, nebo omezující. Představte si, že jste na večírku a domníváte se, že se ostatním nezamlouváte. Kvůli tomuto přesvědčení možná vejdete dovnitř celí nesví, budete se vyhýbat očnímu kontaktu, váhat s navázáním konverzace nebo postávat o samotě. A jakoukoli neutrální reakci ostatních si můžete mylně vykládat jako odmítnutí, což vás jen utvrdí v přesvědčení, že jste nesympatičtí, a tak vzniká začarovaný kruh, který vás udržuje v pocitu izolace.

Po většinu času neregistrujeme myšlenky, které se nám honí hlavou, ani si neuvědomujeme, do jaké míry utvářejí naši realitu. A čím hlouběji v nás tato přesvědčení zakoření, tím je těžší je zpochybnit. Můžete začít věřit, že „jste prostě takoví“, místo abyste v těchto přesvědčeních rozpoznali naučené vzorce – a co je ještě důležitější –, vzorce, jež se lze zase odnaučit.

Naše přesvědčení určují, jak vnímáme situace, jak si interpretujeme události, a nakonec i to, jak definujeme sami sebe. Stávají se z nich sebenaplňující se proroctví, a to v dobrém i zlém.

Můžeme uvést další příklad. Představte si, že se chystáte na pohovor kvůli vysněné práci, ale domníváte se, že „si tuto příležitost nezasloužíte“. Toto přesvědčení vás znevýhodní dřív, než vůbec začnete. Ovlivňuje to, jak se cítíte, což může vést k tomu, že budete bagatelizovat své schopnosti, váhat s vyjádřením svého nadšení nebo se vyhýbat zdůrazňování svých úspěchů. Personalista si může všimnout vaší zdráhavosti a vyložit si ji jako nedostatek zájmu či schopností, což nakonec ovlivní jeho dojem o vás. Vaše přesvědčení, ač nepravdivé, se stává sebenaplňujícím se proroctvím.

Potvrzují to i výzkumy. Jedna studie zjistila, že sebevědomí během pracovního pohovoru má přímý vliv na pravděpodobnost získání daného místa.2 Když vám chybí sebevědomí, odráží se to ve vaší řeči těla, tónu hlasu a odpovědích. Pokud danou práci nezískáte, posílí to vaše negativní přesvědčení a celý cyklus pokračuje při další příležitosti i při té následující.

Naše omezující přesvědčení nás drží v pasti, dobrou zprávou však je, že je ve vaší moci se z ní vymanit. Ovládnete-li své myšlenky, můžete zpochybnit přesvědčení, která vás brzdí, a nahradit je takovými, jež vám pomohou naplno rozvinout váš potenciál.

VNITŘNÍ KRITIK

„Pokud lidé poznají, jaká jsi, víš přece, že tě opustí, nebo ne? Všichni si o tobě myslí, že jsi úplně k ničemu. Nikdy nebudeš dost dobrá. Všichni ostatní jsou lepší než ty, tak proč nemůžeš být víc jako oni?“

Takto vypadal v podstatě nepřetržitý komentář, s nímž jsem žila po většinu svého života. Ne, nebyla to krutá slova partnera, který mě emocionálně týral, ani někoho, kdo mě šikanoval ve škole. Zaznívala v mé vlastní hlavě. Bohužel vím, že mnozí z vás, kteří čtou tuto knihu, se v tom poznávají.

CVIČENÍ: JAK SI UVĚDOMIT SVÉHO VNITŘNÍHO KRITIKA

Vyhraďte si 10–15 minut v klidném prostředí, kde nebudete rušeni. Vezměte si deník či zápisník, na chvíli se zamyslete nad svým dnem nebo týdnem a zapište si všechny negativní myšlenky či výroky, které si pamatujete, že jste si řekli.

Jaké negativní výroky o sobě nejčastěji pronášíte?

V jakých situacích nebo při jakých prožitcích se tyto výroky objevují? Například: v práci / ve vztazích / v posilovně / když se díváte do zrcadla

Když vám váš vnitřní kritik říká tyto věci, jaké to ve vás vyvolává pocity? Buďte opravdu konkrétní. Cítíte se zahanbení? Zmocňuje se vás úzkost? Pociťujete vinu? Smutek? Připadáte si bezcenní?

Mít soucit se sebou samým a se svým chováním, protože konečně pochopil jeho příčinu.

Vytvořit prostor pro objektivnější pohled na svůj současný vztah, bez vlivu starých zranění.

Identifikovat, kde je nutné hlubší uzdravení, aby se mohl posunout dál.

Sepište si seznam nejvýznamnějších životních zkušeností, které si pamatujete, a soustřeďte se na okamžiky, jež vystupují do popředí jako stěžejní nebo nezapomenutelné. Zaměřte se alespoň na dva klíčové momenty z každé fáze života (například rané dětství, dospívání, raná dospělost). Mohou to být chvíle, kdy jste si připadali souzení, nedostateční nebo ne dost dobří.

Při vytváření seznamu hledejte jakékoli vzorce či souvislosti s vaším současným životem a situacemi – co mají tyto zkušenosti společného? Existují nějaké „aha“ momenty, které vám pomáhají porozumět hlasu vašeho vnitřního kritika?

Nejste to, co si myslíte

Váš tým prohraje zápas a vy si pomyslíte: „Je to moje vina, že jsme prohráli.“

Někdo vám neodpoví na zprávu a vy předpokládáte, že vás nemá rád.

Přítel(kyně) zruší něco, co jste spolu měli naplánováno, a vy si pomyslíte: „Už mě má dost,“ i když řekl(a), že u nich v rodině nastala nějaká naléhavá situace.

Jaké mám důkazy na podporu této myšlenky?

Existují nějaké důkazy, které jsou s ní v rozporu?

Jaké předpoklady zde činím?

Jsou tyto předpoklady oprávněné, nebo dělám unáhlené závěry?

Mohou mé dřívější zkušenosti ovlivňovat moje současné myšlení?

Je možné, že reaguji na základě starého strachu nebo vzpomínky, spíše než na to, co se děje právě teď?

Jak bych vnímal(a) tuto situaci jako nezúčastněný pozorovatel?

Jakou radu bych dal(a) příteli, který by se takto cítil?

Pokud budu i nadále uvažovat tímto způsobem, jaké to pravděpodobně bude mít důsledky?

Jak mi tato myšlenka může bránit v dosažení toho, co si přeji?

Existuje nějaký jiný, pozitivnější či realističtější způsob, jak tuto situaci interpretovat?

Jaký způsob uvažování by mohl být v tomto případě užitečnější nebo vyváženější?

Hlas vnitřního kritika: „Jsi úplný idiot. Jak typické, že odvedeš takovou práci.“

Hlas sebeuvědomění: „Ano, opravdu to nebyla moje nejlepší práce. Jak se z toho můžu poučit? Co můžu příště udělat líp? Je to v pořádku – není to konec světa.“

Věřím ve své schopnosti.

Jsem dost dobrý(á) takový(á), jaký(á) jsem.

Zasloužím si bezpodmínečnou lásku.

Mohu toho světu tolik nabídnout.

Budu se snažit ze všech sil a to stačí.

Miluji osobu, kterou jsem.

Jsem hrdý(á) na to, jak daleko jsem se dostal(a).

Dokážu dosáhnout čehokoli, co si usmyslím.