Přeložil Tomáš Jurkovič

MACHI TO SONO FUTASHIKANA KABE (The City and Its Uncertain Walls)

Copyright © 2023 Harukimurakami Archival Labyrinth

Originally published by Shinchosha Publishing Co., Ltd.

Translation © Tomáš Jurkovič, 2026

ISBN 978-80-207-2324-6

Kde tok řeky Alfy posvátné,

Skrz jeskynní průrvy závratné,

K nočnímu moři spěl.

Samuel Taylor Coleridge

„Xanadu“ (překlad Václav Z. J. Pinkava)

Where Aleph, the sacred River, ran

Through caverns measureless to man

Down to a sunless sea

Samuel Taylor Coleridge

„Kubla Khan“

První část

1

Ty jsi to byla, kdo mi vyprávěl o tom městě.

Tenkrát za letního podvečera sladce vonícího senem jsme spolu stoupali vzhůru proti proudu řeky. Překonali jsme několik menších jezů k zachytávání proudícího písku, tu a tam jsme se zastavili a pozorovali drobné stříbřité rybky plující v tůni. Oba jsme už nějakou dobu kráčeli bosí. Křišťálová voda nám chladila kotníky, nohy se bořily do jemného písku říčního dna – jako do jemného snového mraku. Bylo mi sedmnáct a tobě o rok míň…

Ve žluté vinylové brašně přes rameno jsi měla ledabyle nacpané červené sandály s nízkým podpatkem a dál jsi kráčela kousek přede mnou od jedné písečné kosy ke druhé. Na mokré kotníky se ti lepila mokrá stébla trávy jako nějaká překrásná zelená interpunkční znaménka. Já nesl v obou rukou své sešlapané bílé tenisky.

Jako by tě už chůze unavila, sedáš si jen tak do trávy a beze slova se zadíváš k nebi. Dva malí ptáci se nám mihnou nad hlavami a zostra zakřičí. Uprostřed ticha nás začne halit předzvěst modré večerní tmy. Jak tak usedám vedle tebe, padne na mě trochu zvláštní nálada. Jako by tvé tělo a mou mysl navzájem pojily tisíce neviditelných vláken. I jen kratičké kmitnutí tvých víček, i nejslabší záchvěv tvých rtů mi rozechvívá nitro.

V takový okamžik nemáme jména, ty ani já. Letní stmívání našich sedmnácti a šestnácti let, barvité představy na trávě říčního břehu – jen tohle tu je a nic jiného. Už brzy nám nejspíš nad hlavami začnou blikat hvězdy, ani ty ale nemají jména. Sedíme tady vedle sebe na trávě, na břehu řeky v bezejmenném světě.

„Město je celé obklopené vysokánskou zdí,“ začínáš vypravovat. Pouštíš se hledat slova do hlubin ticha. Tak jako člověk, co se potápí hluboko v moři a loví perly. „Není to tak veliké město. Není ale ani tak malé, abys v něm mohl uvidět všechno na první pohled.“

To bylo podruhé, co ses o tom městě zmínila. A město tak přišlo ke svým okolním vysokým zdem.

Jak pokračuješ ve vyprávění, dostane město nádhernou řeku a tři kamenné mosty (Východní, Starý a Západní), k tomu knihovnu a strážní věž, opuštěnou slévárnu a strohé bytové domy. V slábnoucím světle blížícího se letního soumraku sedíme vedle sebe a město pozorujeme. Občas s přivřenýma očima z vrcholků předalekých kopců, občas s očima doširoka otevřenýma z takové blízkosti, že by se ho dalo dotknout rukou.

„Moje skutečné já žije v tom městě za vysokou zdí,“ říkáš mi.

„Takže ten, koho mám teď před sebou, nejsi doopravdy ty,“ ujišťuju se samozřejmě.

„Jasně. Ta, kterou teď máš před sebou, nejsem doopravdy já. Je to jenom moje náhražka. Jen takový pomíjivý stín.“

Uvažuju o tom. Jenom pomíjivý stín? Svůj názor ale prozatím nevyslovím.

„A co v tom městě dělá tvoje opravdové já?“

„Přece pracuje v knihovně,“ odpovídáš tiše. „Práce mi začíná kolem páté večer a končí kolem desáté v noci.“

„Kolem?“

„Tam je totiž veškerý čas jenom přibližný. V centru na náměstí stojí vysoká hodinová věž, hodiny ale nemají ručičky.“

Zkouším si představit věž s hodinami bez ručiček. „A do té knihovny smí každý?“

„Ne, to ne. Nemůže tam jít jen tak každý, komu se zamane. Ke vstupu je potřeba mít zvláštní oprávnění. Ty ale dovnitř vejít můžeš. Ty totiž to oprávnění máš.“

„A co je to přesně za zvláštní oprávnění?“

Pousměješ se. Ale na otázku mi neodpovíš.

„Pokud bych se tam ale vypravil, tak tam tvé opravdové já potkám?“

„Pokud by se ti podařilo to město najít. A pokud…“

V ten okamžik se odmlčíš. A celá zrudneš. Já ale stejně dokážu zaslechnout slova, která sis nechala pro sebe.

A pokud bys doopravdy toužil po mně, jaká skutečně jsem… To jsou ta slova, která ses neodvážila ani vyslovit. Jemně tě obejmu kolem ramen. Máš na sobě světle zelené šaty bez rukávů. Položíš mi tvář na rameno. Ta, kterou tu objímám za letního soumraku, však nejsi doopravdy ty. Jak sama říkáš, je to jen tvá stínová náhražka.

Tvé skutečné já je ve městě za vysokými zdmi. Je tam na řece krásný ostrov, hustě porostlý vrbovím, několik nevysokých kopců a všude kolem němá zvířata s jediným rohem. Lidé tam bydlí ve starých bytových domech a vedou život, co je sice prostý, ale nic jim neschází. Zvířata si pochutnávají na listí a plodech stromů, co rostou v ulicích města, za dlouhé zimy, kdy všechno zapadne sněhem, jich ale většina zahyne zimou a hladem.

Jak jsem jen toužil, abych se do toho města dostal. Abych se tam mohl setkat s tebou, jaká jsi doopravdy.

„Město je obehnané vysokánskou zdí a dostat se dovnitř je hrozně těžké,“ říkáš mi. „A ještě těžší je vyjít z něj ven.“

„A jakpak se tam člověk dostane?“

„Stačí jen chtít. Jenomže něco chtít opravdu z hloubi duše, to není vůbec nic jednoduchého. Může to trvat dlouho. Cestou taky může být třeba odhodit spoustu nejrůznějších věcí. Takových, které pro tebe možná i hodně znamenají. Nevzdávej to ale. To město totiž nezmizí, ani kdyby uplynulo sebevíc času.“

Představuju si, jak se v tom městě setkávám s tebou, takovou, jaká doopravdy jsi. V duchu si vybavím ohromné rozlohy nádherně košatých jabloňových hájů za městem, řeku se třemi kamennými mosty i hlasy neviditelných nočních ptáků. A pak ještě malou starou knihovnu, kde pracuje tvé opravdové já.

„Vždycky tam totiž bude místo vyhrazené jen pro tebe,“ řekneš mi.

„Jenom pro mě?“

„Ano. V tom městě je totiž jen jedna jediná neobsazená pozice. A té se máš ujmout ty.“

„A jaká je to vlastně pozice?“

„Staneš se čtenářem snů,“ říkáš tichounce. Jako kdybys mi prozrazovala důležité tajemství.

Když to slyším, bezděčně se rozesměju. „Hele, já si pořádně nepamatuju ani sny, co se zdají mně samotnému. Aby se někdo takový stal čtenářem snů, to asi půjde jen těžko.“

„Kdepak, samotnému čtenáři snů se nic zdát nemusí. Stačí, když bude v depozitáři knihovny číst staré sny, co jsou tam shromážděné. To ale nemůže dělat jen tak někdo.“

„Ale já ano?“

Přikyvuješ. „Ano, ty můžeš. Ty k tomu přece máš oprávnění. A já, která jsem tam, ti s tou prací pomáhám. Každou noc jsem ti proto nablízku.“

„Jsem tedy čtenář snů a každou noc čtu v městské knihovně spousty starých snů. A ty jsi mi přitom vždycky nablízku. Tvoje skutečné já,“ opakuju nahlas fakta, která jsi mi oznámila.

V náručí se mi drobně zachvějí holá ramena tvé postavy ve světle zelených šatech. A pak najednou ztuhneš.

„Je to tak. Ale chci, aby sis pamatoval jedno. I kdybych se v tom městě s tebou setkala, nebudu si tam na tebe vůbec pamatovat.“

Proč?

„Ty vážně nevíš proč?“

Vím to. No jistě, je to proto, že ta, kterou teď zlehka držím kolem ramen, je jenom tvoje náhražka. Tvé skutečné já žije tam ve městě. V dalekém tajemném městě ze všech stran obehnaném vysokými zdmi.

Tvá ramena v mých rukou jsou hrozně hladká a horká. Natolik, že mi – a nemůžu si pomoct – připadají jako tvoje opravdová ramena.

2

V našem skutečném světě bydlíme já a ty poměrně daleko od sebe. Ne zas až tolik daleko, ale ani ne tak blízko, abych tě mohl jít navštívit hned, jakmile se mi zamane. Stačí, když sednu na vlak a jedu se dvěma přestupy asi tak půldruhé hodiny, a už jsem ve městě, kde žiješ. A ani jedno z měst, v kterých bydlíme, není obehnáno vysokými zdmi. Takže ho samozřejmě můžeme opouštět a zase do něj přicházet, jak se nám jen zlíbí.

Já žiju na tichém předměstském sídlišti jen kousek od moře, ty zase v centru mnohem většího rušného velkoměsta. To léto chodím do třetí a ty do druhé na vyšší střední. Já na místní a veřejnou střední, ty na soukromou dívčí ve svém městě. Z několika různých důvodů se spolu reálně setkáváme jednou nebo dvakrát do měsíce, asi tak nějak. Vychází to zhruba na střídačku: jednou já navštívím tvoje město, pak zase ty přijdeš do mého města. Když mám navštívit tvoje město, jdeme do parčíku u vašeho domu nebo do veřejné botanické zahrady. Ve které se sice platí vstupné, hned u skleníku je ale malá kavárna, ve které nikdy nemají moc plno, a to je naše oblíbené místo. Objednáme si tam kávu a jablečný dortík (což je pro nás trochu přepych) a můžeme se zabrat do tichého rozhovoru jenom ve dvou.

Když navštívíš moje město, skoro vždycky se procházíme po říčním břehu nebo po mořském pobřeží. U tvého domu v centru velkoměsta nikde poblíž žádná řeka neteče, ani tam samozřejmě nemáte moře, a tak kdykoli přijedeš do mého města, chceš vždycky, jak se zdá, nejdřív ze všeho vidět právě moře nebo řeku. Přitahují tě – tou spoustou přírodní vody, která se v nich nachází.

„Když se zadívám na vodu, uklidním se, ani nevím jak,“ říkáš mi. „Ráda poslouchám její zvuky.“

Bude to už osm měsíců, co jsem tě loni na podzim při jisté příležitosti poznal a začali jsme se blízce stýkat. Při svých setkáních se někde co nejvíc stranou lidských pohledů obejmeme a lehce spojíme rty. Dál už ale náš vztah nerozvineme. Jedním z důvodů je i to, že na to zkrátka nebude dost času. A pak je tu i ta prozaická okolnost, že jsme nenašli místo, kde by šel hlouběji rozvíjet vztah důvěrnější. Hlavní důvod ale bude nejspíš ten, že nás především hrozně baví si spolu povídat jenom ve dvou a že nás to pohlcuje natolik, že se snažíme k hovoru využít každou volnou chvilku. Ani já, ani ty jsme se do té doby nesetkali s nikým, komu bychom mohli tak volně, spontánně a bez přetvářky sdělit svoje pocity a myšlenky. Potkat někoho takového nám připadá jako skutečný zázrak. Kdykoli se proto jednou nebo dvakrát do měsíce setkáme, zapomínáme úplně na čas a jen si povídáme. Můžeme mluvit sebedelší dobu a nikdy nevyčerpáme všechna témata, a když pak nadejde čas návratu a my se loučíme u turniketů na nádraží, připadá nám vždycky, že jsme zapomněli probrat většinu toho vůbec nejdůležitějšího.

Ne že bych snad neměl žádné tělesné touhy. Zdravý sedmnáctiletý kluk se tomu těžko vyhne, když má před sebou elegantní šestnáctiletou dívku s pěkným poprsím, a už vůbec tomu neunikne, když takovou dívku objímá. Instinktivně ale cítím, že tohle všechno bude lepší nechat někdy na později. V tuhle chvíli se s tebou potřebuju jednou nebo dvakrát do měsíce vidět, jít společně na dlouhou procházku a otevřeně si popovídat o všem možném. Důvěrně si sdělovat, co oba prožíváme, a ještě víc se navzájem poznat. A pak tě někde pod stromem obejmout a políbit – nechtěl jsem do těch nádherných chvil uspěchaně vnášet cokoli dalšího. Udělat to, dost možná zničím něco důležitého a už se pak nepůjde vrátit k tomu, co bylo. Tělesné záležitosti si nechme na pozdější dobu. Takhle to vnímám. Anebo mi to tak napovídá intuice.

O čem přesně jsme si to ale při našich setkáních vlastně povídali? Teď už si to vůbec nedokážu vybavit. Pověděli jsme si toho tolik, že se mi už zřejmě nikdy nepodaří vybrat z toho všeho nějaké samostatné téma. Od chvíle, co jsi mi ale začala vyprávět o městě uzavřeném do vysokých zdí, začalo právě ono tvořit podstatnou část našich hovorů.

Většinou jsi mi vyprávěla, jak to ve městě vypadá, já se tě pak následně ptal na všechno možné a tys mi odpovídala – tímhle způsobem byly ustanoveny a zaznamenány konkrétní detaily města. Vzniklo především díky tobě. Anebo jsi ho měla v sobě už od začátku. Myslím ale, že jsem i sám dost přispěl k tomu, aby před námi začalo vyvstávat jako něco, co je vidět a jde to popsat slovy. Ty vyprávíš a já to zapisuju. Zrovna tak, jako když starověké filosofy anebo náboženské myslitele následoval systém věrných a precizních záznamů anebo lidé zvaní apoštolové. Jako zdatný sekretář, anebo jako věrný apoštol jsem si na tyhle záznamy dokonce založil zvláštní malý notýsek. Tenkrát v létě jsme téhle společné činnosti dočista propadli.

3

Na podzim se těla zvířat v očekávání nadcházející zimy pokryjí zářivě zlatou srstí. Jejich jediný roh na čele je ostře bílý. Máčí si kopyta ve studené vodě řeky, zlehka natahují krky v touze po červeném ovoci na stromech, spásají listy janovce.

Byla to nádherná roční doba.

Stanu na pozorovací baště vybudované podél zdi a čekám na zvuk večerního rohu. Krátce předtím, než slunce klesne za obzor, zatroubí roh jednou dlouze a třikrát krátce. Tak je to dáno. Jemné troubení rohu se hladce rozléhá ulicemi, na jejichž dláždění visí zbytky slunečního svitu. Takhle už roh zní beze změny znovu a znovu po stovky let (anebo možná ještě déle). Barva toho tónu hluboko proniká jak do škvír v kamenných zdech domů, tak i do řad kamenných soch, stojících podél zídky na náměstí.

Když se zvuk rohu rozlehne městem, natáhnou zvířata krky k pradávným vzpomínkám. Některá přestanou žvýkat listí, některá zase klapat kopyty o dlažbu, jiná zas procitnou z odpoledních dřímot v posledních paprscích slunce a všechna zdvihají hlavy ve stejném směru.

Všechno to na okamžik strne jako sousoší. Jediné, co se hýbe, je jejich jemná zlatá srst a to je všechno. A přesto: copak tam asi vidí? Všechny hlavy se naklánějí stejným směrem s pohledy upřenými do prázdna a zvířata se ani nepohnou. Bedlivě naslouchají hlasu rohu.

Jakmile se i poslední zatroubení rozplyne ve vzduchu, vstávají zvířata oběma předníma nohama najednou nebo se protahují a narovnávají a pak všechna téměř současně vykročí. Chvilkové kouzlo pominulo a v příštím okamžiku už ulice města opanuje klapot zvířecích kopyt.

Průvod zvířat postupuje vpřed po dláždění křivolakých ulic. Nikdo mu nestojí v čele, nikdo nevede sevřené šiky. Tvorové klopí oči k zemi, mírně potřásají plecemi ze strany na stranu a jen se valí kupředu řekou němého ticha. A přesto se zdá, že jsou navzájem propojena nepopiratelným tajemným poutem.

Když je tak pozoruji už poněkolikáté, pochopím, do jakých maličkostí je zřejmě určená trasa i rychlost jejich cesty. Postupně se k nim přidávají další a další a všichni překročí mírný oblouk Starého mostu a dojdou na náměstí s vysokou špičatou věží (na věži s hodinami přesně, jak jsi říkala, scházejí obě ručičky). Tam se k nim připojí i těch pár, co dosud spásalo zelenou trávu dole na ostrově v řece. Pak jdou dál po cestě u řeky proti proudu, podél vyschlého průplavu projdou Tovární čtvrtí směrem k severu a spojí se se stádem, které v lese spásalo ovoce ze stromů. Potom se obrátí pro změnu na západ, projdou krytou chodbou slévárny a stoupají dlouhým schodištěm podél severních kopců.

Ve zdech, co obklopují město, je jedna jediná brána. Otevírat a zavírat ji je úkolem Strážce vrat. Vrata jsou těžká a robustní, pobitá vodorovnými i svislými pruhy masivního železa. Strážce je ale otevírá i zavírá jakoby nic. Kromě něj není nikomu z lidí dovoleno se vrat dotknout.

Strážce je skutečně obrovitý chlap, přitom je ale nanejvýš oddaný své práci. Špičatou hlavu má hladce vyholenou a tváře zrovna tak. Po ránu si vždycky ohřeje vodu ve velkém hrnci a velikánskou ostrou břitvou si pečlivě oholí hlavu i tvář. Nedá se vůbec říct, kolik mu může být let. Ráno i navečer je jednou z jeho dalších povinností troubit na roh, kterým se svolávají zvířata. Vystoupá asi tak dva metry na krytou plošinu před svým domkem a zaduje na roh směrem k nebi. Kde se to bere v tom chlapovi, neotesaném a napohled skoro barbarském, že umí zatroubit s takovou jemností a krásou? Vždycky, když zaslechnu tóny rohu, žasnu.

Když večer vyžene zvířata do posledního za zdi města, znovu přibouchne těžká vrata a nakonec zamkne jejich velikánský zámek. Ten vždycky suše a mrazivě cvakne.

Zvířata mají své místo venku za severní branou. Tam přespávají, páří se a vyvádějí mladé. Mají tam les a houštiny, teče tam i malá říčka. I tohle místo je samozřejmě obehnáno zdí. Je to jen nízká zídka, vysoká něco přes metr, zvířata ji však kdovíproč nedokážou překročit. Nebo se o to vůbec nepokoušejí.

Po obou stranách brány je zeď opatřena šesti pozorovacími baštami. Po starých dřevěných točitých schodech se na ně dostane každý. Z pozorovatelen má člověk celé místo pro zvířata jako na dlani. Obvykle tam nahoru ale nikdo nechodí. Obyvatele města podle všeho život zvířat ani v nejmenším nezajímá.

Jen na jediný týden počátkem jara se tu prý lidé dobrovolně vydávají na bašty, aby se podívali, jak spolu zvířata nemilosrdně bojují. Prý v tu dobu začnou být zuřivá k nepoznání a samci spolu soupeří o samice tak nelítostně, že z toho zapomenou i na potravu. Vrčí a svým špičatým rohem se pokoušejí bodnout svého soka do hrdla nebo do slabin.

Jen v tomto jediném týdnu doby říje zvířata nepřicházejí dovnitř do města. Aby neohrozila jeho obyvatele, uzavře před nimi Strážce vrat bránu (a následně se v tu dobu ani nekoná ranní a večerní troubení na roh). Nemálo zvířat je při soubojích těžce raněno, některá dokonce nepřežijí. A z rudé krve prolité na zem se rodí nový pořádek a nový život. Zrovna jako když časně zjara začnou rašit zelené větve vrb všechny najednou.

Zvířata žijí ve svébytném cyklu a řádu, který pro nás zůstává neproniknutelný. Všechno se tu pravidelně opakuje, zachování řádu je vykoupeno jejich vlastní krví. Jakmile bouřlivý týden pomine a prolitou krev spláchne jemný dubnový deštík, jsou ze zvířat zase ty někdejší klidné a mírné bytosti.

Já ale nic z toho neviděl na vlastní oči. Znám to jen z doslechu; z tvého vyprávění.

Podzimní zvířata dřepí každé na svém místě, zlatá srst se jim blyští ve slunci a bez hlesu vyčkávají, až se ozvěna rohu rozlehne prostorem. Může jich být tak něco pod tisíc.

Takovým způsobem uplyne jeden den v ulicích města. A pak míjejí další a další a s nimi celá roční období. Ani dny, ani roční doby však nejsou ničím víc, než nepodstatnými záležitostmi. Skutečný čas města se měří někde docela jinde.

4

Ani já, ani ty nenavštěvujeme jeden druhého doma. Nesetkáváme se navzájem se svými rodinami, nepředstavujeme jeden druhému své přátele. Nechceme zkrátka být nikým – kýmkoli z tohoto světa – obtěžováni a rušeni. Oběma nám úplně stačí, že spolu můžeme trávit čas, a nic dalšího se nám už k tomu nechce přidávat. A navíc i z čistě fyzikálního hlediska vzato by ani nebylo kam přidávat. Jak už jsem zmínil, jsou toho celé hory, o čem si máme vypravovat, a doba, kdy spolu můžeme být, je jenom omezená.

O své rodině se skoro nezmiňuješ. Vím o ní jenom pár drobností. Tvůj otec pracoval jako úředník na místní správě, když ti ale bylo jedenáct, něco se mu tak trochu nepovedlo, musel odejít a teď prý pracuje ve funkci úředníka v jedné ze soukromých přípravek, kde se studenti chystají na přijímačky na vysokou. Co přesně se mu nepovedlo, nemám potuchy. Ale mám dojem, že šlo o něco, o čem se opravdu nechceš blíž zmiňovat. Tvá pravá matka zemřela na rakovinu ledvin, když ti byly tři. Takže se na ni skoro nepamatuješ. Nevybavíš si ani, jak vypadala. Když ti bylo pět let, otec se znovu oženil, rok nato se narodila sestra. Tvá současná matka je tedy vlastně tvoje macecha, jednou jsi nicméně zmínila něco v tom smyslu, že oproti otci je to právě ona, „ke komu máš možná trochu blíž“. Působilo to jako ledabylá poznámka vepsaná drobným písmem na okraj knižní stránky. O tvé o šest let mladší sestře jsem nikdy nedostal jinou informaci, než že „má alergii na kočky, a proto doma žádnou nemáme“.

Jediný člověk, kterého jsi v dětství dokázala mít úplně obyčejně ráda, byla babička z matčiny strany. Kdykoli k tomu máš příležitost, nastoupíš úplně sama do vlaku a jedeš za babičkou do sousední čtvrti. Když máte ve škole prázdniny, nechá tě u sebe i na několik dní. Babička tě bezvýhradně miluje. Ze svých skromných příjmů ti kupuje různé maličkosti. Když ale pokaždé, co jdeš za babičkou, uvidíš na tváři nevlastní matky nesouhlasný výraz, i když ti nikdy nic přímo neřekne, začneš se postupně babiččinu domu vyhýbat. I tahle babička ti před pár lety nečekaně zemře na srdeční chorobu.

Všechno tohle mi vyprávíš postupně, kousek po kousku. Jako bys z kapsy starého svrchníku po troškách vytahovala cosi, co se rozsypalo na kusy.

Ještě jednu věc si dodnes dobře pamatuju – když jsi mi vyprávěla o rodině, kdovíproč sis při tom vždycky upřeně zírala do dlaní. Jako kdyby pro sledování toku příběhu bylo nezbytně třeba bedlivě sledovat čáry, co tam máš (anebo něco podobného).

Sám za sebe jsem nepřišel skoro na nic, co bych ti měl říct o své rodině. Rodiče mám jen docela obyčejné. Otec pracuje ve farmaceutické firmě, matka je na plný úvazek v domácnosti. Chovají se jako obyčejní rodiče, mluví jako obyčejní rodiče. Máme jednu letitou černou kočku. O svém školním životě ti skoro nemám co říct. Prospěch nemám zase tak špatný, ale ani tak skvělý, aby kdekdo zůstal koukat. Nejlíp se ve škole vždycky cítím v knihovně. Rád si tam o samotě čítám a trávím čas budováním vzdušných zámků. Většinu knížek, co mě zajímaly, jsem přečetl právě ve školní knihovně.

Dobře si vzpomínám, kdy jsem tě uviděl poprvé. Bylo to na slavnostním udílení cen v Soutěži studentů vyšších středních škol o nejlepší esej. Pozvali tam všechny oceněné až do pátého místa. Já a ty jsme obsadili místo třetí a čtvrté, a tudíž jsme v sále seděli hned vedle sebe. Byl právě podzim a já tehdy chodil do druhého a ty teprve do prvního ročníku. Ceremonie to byla neskonale nudná, takže jsme si během ní potichoučku, po krátkých kouscích špitali. Mělas na sobě školní uniformu – sako v barvě námořnické modři a plisovanou sukni v témže odstínu. K tomu bílou blůzu s mašlemi, bílé ponožky a černé dámské mokasíny. Ponožky bílé jako padlý sníh, mokasíny naleštěné bez jediného flíčku. Jako by je před rozedněním vyčistilo sedm hodných trpaslíků.

Ne že bych byl nějak zvlášť dobrý ve psaní. Odmalička jsem hrozně rád četl, a kdykoliv jsem měl chvilku, vždycky jsem bral do ruky knížku, připadalo mi ale, že nemám dost nadání na to, abych sám něco napsal. V hodině japonského jazyka nás ale celou třídu nechali povinně psát esej do soutěže, z toho pak vybrali právě mou práci a poslali ji do výběrové komise, kde se dostala až do finále, a nakonec dokonce vyhrála jednu z hlavních cen. Upřímně řečeno jsem sám netušil, co je vlastně na mém textu tak skvělého. Ani při opakovaném čtení na mě nepůsobil jinak než nanicovatá fádní slátanina. Jelikož si ale hned několik z porotců po jejím přečtení řeklo, že stojí za udělení ceny, něco na ní snad přece jenom bylo. Naše třídní měla z mého ocenění velkou radost. V životě jsem do té doby nezažil, že by nějaký učitel měl takovou radost z něčeho, co udělám. Takže jsem se radši rozhodl, že to celé nebudu nijak komentovat a cenu si pěkně půjdu převzít.

Ta esejistická soutěž se v našem kraji konala každý podzim a pokaždé na jiné téma, v daný rok nicméně zadání znělo Můj kamarád. Nevzpomněl jsem si bohužel na žádného kamaráda, o němž bych mohl popsat pět čtyřsetznakových normostran rukopisu, a tak jsem napsal o kočce, kterou jsme měli doma. O tom, jak s tou kočkou – už hodně letitou kočičí babičkou – společně trávíme čas, jak spolu žijeme, jak si navzájem – i když samozřejmě v omezené míře – rozumíme. Nejspíš se v komisi sešlo hned několik milovníků koček. Většina lidí, co rádi kočky, totiž vůči jiným milovníkům koček cítí přirozené sympatie a náklonnost.

Ty jsi napsala o své babičce z matčiny strany. O spřízněnosti osamělé paní v letech s osamělou malou holkou. O neokázalých a poctivých hodnotách, které se z toho vyvinuly. Okouzlující esej, která se člověku zaryla do srdce. Mnohonásobně lepší než ta, co jsem sesmolil já. Nechápu, jak je možné, že jsem skončil třetí a ty až čtvrtá. Upřímně ti to přiznám. Ty se zářivě usměješ a řekneš: Mně naopak přijde, že to, cos napsal ty, je mockrát lepší než to moje. Vážně, nelžu ti – dodáš ještě.

„Ta kočka, co máte doma, je určitě skvělá, co?“

„Jo, je ohromně chytrá,“ říkám já.

Usměješ se.

„Máš taky kočku?“ zeptám se tě.

Zavrtíš hlavou. „Sestra má na kočky alergii.“

Právě tohle byla první osobnější skromná informace, kterou jsem se o tobě dozvěděl. Její sestra je alergická na kočky.

Jsi velice krásná dívka. Alespoň mně samotnému taková připadáš. Jsi drobná, obličej máš spíš kulatý, prsty na rukou útlé a nádherné. Vlasy krátké, s přistřiženou černou ofinou, která ti padá do čela. Jako pečlivě vybraný černý stín. Nos máš rovný a drobný, oči ohromně velké. Vzato podle běžných kritérií je to možná trochu nevyvážené, mě ale kupodivu právě tenhle nesoulad velmi přitahuje. Drobné a úzké bledě růžové rty máš vždycky svědomitě sevřené. Jako bys za nimi ukrývala nejedno důležité tajemství.

Nás pět laureátů jeden po druhém vystoupá na pódium, kde nám slavnostně předají diplom a pamětní medaili. Vysoká holka, co vyhrála první místo, pronese krátkou slavnostní řeč. Další cenou je plnicí pero (Výrobce plnicích per je totiž sponzorem soutěže. A já to pero pak budu dlouhá léta s oblibou používat). Krátce předtím, než je celá ta zdlouhavá a nudná ceremonie u konce, napíšu propiskou do poznámkové části zápisníku svou adresu a jméno, stránku vytrhnu a potají ti ji předám.

„Nenapsala bys mi někdy, jestli budeš chtít?“ špitnu sotva slyšitelným hláskem.

Obyčejně takhle smělý nebývám. Odjakživa se totiž ostýchám před cizími (a kuráže jsem samozřejmě taky zrovna nepobral). Když si ale uvědomím, že bych se teď s tebou měl rozloučit a už tě možná nikdy nepotkat, připadá mi, že by to byla veliká chyba, pokud ne vyložená nespravedlnost. A proto seberu odvahu a vrhnu se do troufalé akce.

Bereš si ten papír s trochu překvapeným výrazem, načtyřikrát ho úhledně složíš a strčíš do náprsní kapsy školního saka. Nad ňadra, která ti pod látkou opisují jemné, tajuplné křivky. Potom si přihladíš vlasy nad čelem a maličko se začervenáš.

„Chtěl bych si totiž od tebe přečíst něco dalšího,“ říkám. Tónem člověka, který omylem otevřel nesprávné dveře a teď se neobratně omlouvá.

„I já si moc ráda přečtu tvůj dopis,“ párkrát maličko přikývneš. Abys mi dodala odvahy.

Tvůj dopis mi doručí týden nato. Je to nádherné psaní. Čtu ho znova a znova nejmíň dvacetkrát. A sedám za stůl a novým plnicím perem, které jsem právě dostal jako další cenu, ti píšu dlouhou odpověď. Tím se započne naše dopisování i naše důvěrné přátelství.

Byl jsem snad tvůj kluk a ty moje holka? Dá se to snad tak jednoduše nazvat? Nemám tušení. Přinejmenším v tu dobu jsme ale ty a já přibližně po jeden rok zažívali ničím nezkalené splynutí srdcí. A zanedlouho jsme si pak jen ve dvou vytvořili i zvláštní tajný svět a začali ho spolu sdílet – zvláštní město obehnané vysokánskou zdí.

5

Dveře té budovy jsem otevřel za soumraku třetího dne po příchodu do města.

Je to starý kamenný dům, který se nevyznačuje ničím zvláštním. Chvilku se jde cestou podél řeky a za Centrálním náměstím naproti Starému mostu už to je. Vchod nebyl nijak označený, nikdo cizí tedy nepozná, že jde o knihovnu. Je tam přibitá jen strohá mosazná tabulka, na níž stojí vyryté číslo 16. Ta tabulka už je celá zašlá a číslo sotva čitelné.

Těžké dřevěné dveře se s hlubokým zaskřípěním otevřely směrem dovnitř a za nimi byla potemnělá čtvercová místnost. Nikde živá duše. Strop byl vysoký, lampa, co na něm visela, jen spoře poblikávala, ve vzduchu jako bych cítil něčí zaschlý pot. Vládlo tam šero, jako by padla lehká mlha, v které se všechno rozloží na molekuly a odvane někam pryč. Při chůzi po sešlapaných prknech podlahy ze dřeva kryptomerií to občas prudce zapraštělo. Jsou tam dvě dlouhá úzká okna a vůbec žádný nábytek.

Přímo proti mně byly na druhém konci místnosti dveře. Jednoduché dřevěné dveře s malým okénkem z ledového skla ve výšce očí, na kterém opět stálo číslo 16, napsané starodávným ozdobným písmem. Za ledovým sklem slabě svítilo světlo. Zlehka jsem dvakrát zaklepal na dveře a počkal, nedočkal jsem se však odpovědi. Nezaslechl jsem ani žádné kroky. Chvilku jsem čekal a popadal dech, potom jsem otočil zašlou mosaznou klikou a zlehka zatlačil do dveří. Zaskřípaly. Jako by chtěly varovat celé širé okolí: Někdo je tady.

Za nimi se nacházela další, samozřejmě zase čtvercová místnost zhruba pět na pět metrů. Ne s tak vysokým stropem jako předchozí. A zase v ní nebyla ani noha. Cimra bez jediného okna, sevřená do čtyř omítnutých stěn. Žádné obrazy, fotografie, kalendáře, samozřejmě ani žádné hodiny, jen fádní holé zdi. Prostá dřevěná lavice, dvě menší židle, stůl a dřevěný věšák na oděvy, na kterém vůbec nic nevisí. Uprostřed místnosti stála rezivějící starodávná kamna na dřevo, v nichž rudě plápolal oheň, na kamnech stoupala pára z veliké černé konvice. Na konci místnosti bylo něco na způsob výpůjčního pultu, na něm otevřená záznamní kniha. Jako by kohosi náhle vytrhla z práce neodkladná záležitost. A jako by se ten kdosi (snad to byl zaměstnanec knihovny) měl už brzy vrátit zpátky.

Za pultem byly tmavé dveře vedoucí zřejmě do skladu knih. V takovém případě jsem se octnul nejspíš doopravdy v knihovně. Nikde jsem sice nespatřil jedinou knížku, kolem však skutečně přetrvávalo něco z atmosféry knihoven. Z typické nálady, co mají všechny knihovny na světě: ať velké, nebo malé, ať staré, nebo nové.

Svlékl jsem kabát, pověsil si ho na věšák, posadil se na tvrdou dřevěnou lavici, hřál si ruce nad párou stoupající z konvice a čekal, až se někdo objeví. Všechno kolem bylo dokonale tiché. Jak někde na dně hlubokánských vod. Zkusmo jsem jednou zakašlal, vůbec to ale neznělo jako zakašlání.

Než jsi otevřela dveře knižního skladu a ukázala ses v nich, mohlo uplynout nějakých patnáct minut (nebo aspoň myslím, bez hodinek to nejsem s to říct přesně). Zahlédneš mě sedět na lavičce a na moment celá ztuhneš a vytřeštíš oči. Potom se zhluboka nadechneš a řekneš: „Pardon že jsem vás nechala čekat. Vůbec jsem netušila, že někdo přišel.“

Marně hledám ta správná slova a tak jen párkrát mlčky přikývnu. Tvůj hlas mi vůbec nezní jako tvůj. Je jiný, než jaký si ho pamatuju. Anebo možná v téhle místnosti znějí všechny zvuky a hlasy jinak než obvykle.

Poklička na konvici najednou prudce zacvaká a otřese se jak zvířátko procitlé ze sna.

„A co pro vás můžu udělat?“ ptáš se mě.

Jsem tady kvůli starým snům.

„Staré sny, říkáte?“ semkneš drobné úzké rty a zadíváš se na mě. Samozřejmě že se na mě nepamatuješ.

„Jak ale jistě víte,“ pokračuješ potom, „staré sny může dostat do rukou jen čtenář snů.“

Mlčky sejmu temně zelené brýle, zvednu víčka a ukážu ti oči. Jsou to nade všechnu pochybnost oči čtenáře snů. Nelze je vystavovat prudkým paprskům denního světla.

„Chápu. Všechno je v pořádku,“ řekneš a lehce sklopíš oči. Stav mých očí tě snad trochu rozrušil. Ale nedá se nic dělat. Abych mohl vejít sem do města, musely podstoupit tuhle proměnu.

„Začnete pracovat už dnes?“ ptáš se mě.

Přikyvuji. „Nevím, jak moc dobře mi to půjde, musím si ale pomaličku zvykat.“

V místnosti dál vládne dokonalé ticho. I konvice se znovu odmlčela. Požádáš mě o strpení a co nejrychleji dokončuješ započatou práci se záznamní knihou. Pozoruji tě přitom z lavičky. Navenek ses ani trochu nezměnila. Vypadáš úplně stejně jako tehdy v létě navečer. Vzpomenu si na tvé jasně červené sandály. I na saranče, které znenadání vyskočilo z trsu trávy poblíž.

„Neviděl jsem tě už někdy někde?“ uklouzne mi bezděčně. Přestože dobře vím, že je to marné ptaní.

Vzhlédneš od záznamní knihy a s tužkou v levé ruce se na mě chvilku díváš (ano, jsi levák, i v tomhle městě, i ve městě, které je docela jinde.) Zavrtíš hlavou.

„Ne, myslím, že jsem vás ještě nikdy nepotkala,“ odpovídáš mi. Zdvořilým tónem, který možná pramení z toho, že přestože je ti pořád šestnáct, mně už dávno není sedmnáct. Pro tebe jsem teď už o hodně starší muž. Bodne mě u srdce, jak ten čas letí, i když s tím samozřejmě nemůžu nic dělat.

Jakmile dokončíš rozdělanou práci, zavřeš knihu se záznamy, dáš ji do police za sebou a uvaříš mi bylinkový čaj. Vezmeš konvici, co je na kamnech, opatrně smícháš horkou vodu s drcenými bylinkami a připravíš temně zelený nápoj. Naliješ ho do velkého porcelánového šálku a ten postavíš přede mě. Je to speciální pití určené výhradně pro čtenáře snů a jeho příprava je jedním ze tvých úkolů.

Pomaličku ten bylinkový čaj upíjím. Má v sobě specifickou hutnou hořkost a nepije se mi nijak snadno. Hojí mi však mé doposud poraněné oči a uklidňuje mysl. Přesně k tomu je ten nápoj určený. Zpoza pultu mě pozoruješ při pití. Asi máš starost, jestli mi tvůj čaj chutná. Obrátím se k tobě a maličko kývnu. Abych naznačil, že je to v pořádku. Takže se i ty sama ulehčeně usměješ. Je to nostalgický úsměv. Už tak strašně dlouho jsem ho neviděl.

V místnosti je teplo a ticho. Čas i bez hodin neslyšně míjí. Postupuje vpřed jako štíhlá kočka, která si tichounce vykračuje po plotě.

6

Nepsali jsme si zase až tak často. Většinou zhruba jeden dopis za dva týdny. Zato ale všechny ty dopisy byly pořádně dlouhé. A ty tvé, vzato kolem a kolem, ještě o něco delší než moje. I když samozřejmě délka dopisů jako taková neměla pro naši komunikaci nijak velký význam.

Tvé dopisy mám dodnes všechny do jednoho po ruce, ty, které jsem psal já tobě, jsem si ale nijak neopisoval a neukládal, a už si proto moc dobře nevybavím, co jsem ti v nich přesně psal. Jistě to ale nebylo nic světoborného. Hlavně jsem líčil svůj každodenní život a drobné události, které se seběhly v mém okolí. Psal jsem i o knížkách, co jsem četl, hudbě, kterou jsem si vyposlechl, nebo o filmech, co jsem zhlédl. I o tom, co se přihodilo ve škole. Chodil jsem do plaveckého kroužku (vstoupil jsem do něj vlivem jistých nevyhnutelných okolností a rozhodně jsem nebyl nijak nadšený plavec) a myslím, že jsem se rozepsal i o našich trénincích. Když to mělo být pro mou milou, dokázal jsem spontánně napsat o čemkoliv. Dovedl jsem až podivuhodně snadno odvyprávět, co se mi honilo hlavou a co jsem cítil. Takhle naplno a bez zábran jsem ještě nikdy v životě psát nedokázal. Jak už jsem říkal, do té chvíle jsem žil v domnění, že to neumím. Dozajista jsi ve mně tu schopnost odkryla právě ty. Vždycky jsi měla radost z neokázalého humoru, co se v mých textech skrýval. Tvrdilas, že právě tohle nejvíc schází mému životu.

„Myslíš jako třeba vitamíny?“ ptal jsem se.

„Přesně tak. Jako vitamíny,“ velmi důrazně jsi přikývla.

Byl jsem do tebe blázen, a když jsem byl vzhůru, nemyslel jsem na nic jiného než na tebe, řekl bych. A možná že jsem na nic jiného nemyslel ani ve snu. V dopisech jsem se ale co možná krotil, abych to navenek nedal nijak znát. A nakolik to jen šlo, byl jsem rozhodnutý psát jen o zcela skutečných a konkrétních záležitostech. Chtěl jsem se tehdy nejspíš ze všech sil držet světa, jehož se dá dotknout vlastníma rukama – pokud možno i s jistou dávkou humoru. Jelikož jsem měl dojem, že jakmile začnu otevřeně psát o takzvaných niterných hnutích srdce – jako jsou láska nebo zamilovanost –, skončím ve slepé uličce.

Ve tvých dopisech se, na rozdíl od mých, spíš než o konkrétních věcech kolem tebe, psalo víc právě o niterných myšlenkách. Nebo jsi popisovala sny, co se ti zdály, nebo mi líčila krátké vymyšlené příběhy. Zvlášť hluboce na mě zapůsobilo několik popisů tvých snů. Častokrát se ti zdávaly velice dlouhé sny, které sis vybavovala živě a do detailu. Úplně jako bys vzpomínala na nějaké skutečné události. To pro mě bylo něco neuvěřitelného. Mně samotnému se totiž skoro nic nezdálo, a i kdyby, obsah jsem si stejně nikdy nevybavil. Jakmile jsem se ráno vzbudil, všecky sny se rozplynuly a někam vytratily. A i když jsem měl tak živý sen, že jsem se uprostřed noci vzbudil (což bylo jen velmi výjimečně), okamžitě jsem zase usnul, a když jsem se druhý den ráno probral, vůbec nic jsem si nepamatoval.

Na to jsi mi řekla následující:

„Já si nechávám u postele sešit a tužku, a když se probudím, hned si poznamenám, co se mi tu noc zdálo. A to i když mám naspěch a málo času. A zvlášť když mám tak živý sen, že se probudím uprostřed noci, si ho hned co nejpodrobněji zapíšu, ať jsem sebeospalejší. Takové sny bývají totiž ty nejdůležitější a můžou mě toho spoustu zásadního naučit.“

„Spoustu zásadního?“ ujistil jsem se.

„O mně samotné, jak se neznám,“ odpovídáš mi.

Sny byly pro tebe na téměř stejné úrovni jako události, které se reálně dějí v našem skutečném světě, a nic, co by šlo jednoduše zapomenout nebo co by mohlo zmizet. Sny představovaly důležitý pramen, který ti toho spoustu sděluje.

„To všechno je jen výsledek usilovného cvičení. Kdyby ses o to snažil, taky by sis pak určitě dokázal vybavovat své sny do nejmenších podrobností. Jen to zkus. Moc ráda bych se dozvěděla, jaké sny se ti zdávají.“

Ochotně jsem jí přislíbil, že to zkusím.

Jenže i když jsem se snažil, jak to jen šlo (sešit a tužku jsem si k posteli nicméně nedával), mé vlastní sny mě zaujmout vůbec nedokázaly. Byly všechny strašně vágní a nesouvislé a povětšinou nepochopitelné. To, co se v nich říkalo, bylo nejasné, v tom, co jsem v nich viděl, jsem skoro nedokázal najít žádný smysl. A občas taky měly tak zneklidňující obsah, že jsem je ani nemohl nikomu vyprávět. Než se zaobírat něčím takovým, to jsem chtěl raději poslouchat vyprávění o dlouhých barvitých snech, které se zdály tobě.

Čas od času jsem ve tvých snech vystupoval i já. Když jsi mi to řekla, měl jsem velikou radost. Protože jsem tak mohl mít účast na světě tvých představ, ať už to bylo jakoukoliv formou. A vypadalo to, že i ty sama máš radost, že jsem se ukázal ve tvých snech. Ve většině případů jsem v nich nicméně hrál jen nepříliš významné role vedlejších postav dramatu.

Copak se ti nikdy nezdají žádné sny tak otevřené, že by se ti o nich přede mnou nechtělo mluvit – takové, jaké jsem nezřídka míval já (a občas jsem pak musel hned vyměnit prádlo)? Vyprávíš mi popravdě úplně všechno, co se ti zdálo? Otázky, kterým jsem se při poslechu tvých vyprávění o snech nikdy neubránil.

Navenek se zdá, že všecko vyprávíš narovinu a nic neskrýváš. Jak je to ale doopravdy, nikdo neví. Mám takový dojem, že na našem světě není nikdo, kdo by neměl v srdci nějaké tajemství. To je totiž zcela nezbytné, pokud má člověk na tomhle světě přežít.

Anebo snad ne?

7

„Pokud na tomhle světě je něco dokonalého, je to tahle zeď. Nikdo ji nepřekoná. Nikdo ji nikdy nezničí,“ prohlásil Strážce vrat.

Na první pohled se nezdála být ničím víc, než právě jen starou cihlovou zdí. Kterou může smést k zemi hned příští silnější vichřice nebo zemětřesení. Jak může někdo o podobné stavbě říct, že je dokonalá? Jen jsem to vyslovil, zatvářil se Strážce jako někdo, komu neopodstatněně pomlouvají rodinu. Potom mě čapnul za loket a odvlekl ke zdi.

„Jenom se pěkně podívej zblízka. Vidíš snad někde spáry mezi cihlami? A to má každá trochu jiný tvar. A jsou sesazené dohromady tak, že mezi ně nikde nevsuneš ani vlásek.“

Bylo to přesně tak.

„Zkus schválně do cihel škrábnout tímhle nožem,“ vytáhne Strážce z kapsy svrchníku pracovní kudlu, otevře čepel, jen to cvakne, a podá mi ji. Kudla je to letitá, ostří má ale pečlivě vybroušené. „Nevyryješ tam ani tu nejmenší stopu.“

Je to přesně tak, jak říká. Špička nože jen trochu zaskřípá a na cihlách nezůstane ani bílá čárka.

„Chápeš, ne? Tuhle zeď nezničí ani vichřice, ani zemětřesení, ani děla. Nejde na ní udělat ani škrábanec. Nešlo to do téhle chvíle a nejspíš to nepůjde ani v budoucnu.“

Jako by pózoval pro památeční fotografii, s dlaní na zdi rázně stáhnul bradu a pyšně se na mě zahleděl.

Ne, na tomhle světě nic dokonalého neexistuje, šeptám si v duchu. Veškeré věci, co mají tvar a formu, mají také nevyhnutelně své slabé místo, svůj vlastní mrtvý bod. Nahlas to ale nevyslovím.

„A kdopak tu zeď postavil?“ zeptal jsem se ho.

„Nikdo,“ znělo Strážcovo neochvějné přesvědčení. „Byla tu přece už od samého začátku.“

Ještě než skončil první týden, vzal jsem do ruky několik starých snů, které jsi mi vybrala, a pokusil se je číst. Neřekly mi ale nic, co by dávalo jakýkoli smysl. Zaslechl jsem v nich jen neklidné neurčité mumlání a zahlédl jen bezpočet nejasných útržkovitých představ. Jako kdyby mi pustili pozpátku zvukovou nebo filmovou nahrávku z nazdařbůh poskládaných útržků.

Ve skladu knihovny se místo svazků řadí bezpočet starých snů. Jako by na ně dlouhý čas nikdo nesáhl; jsou všechny pokryté tenounkou vrstvou bílého prachu. Staré sny mají vejcovitý tvar a každý jinou velikost a odstín. Jsou jako vejce snesená zvířaty nejrůznějších druhů. Dokonale vejcovité ale nejsou. Když je beru do rukou a pozoruju zblízka, poznám, že je spodní polovina oproti horní zbytnělejší. A taky těžší. Tenhle nepoměr ale zároveň snům dodává stabilitu a zajišťuje, že i bez jakékoli opory nepadají z regálů.

Povrch mají tvrdý jako z mramoru, hladký a lesklý. Nejsou ale těžké jako mramor. Nevím, z jakého jsou materiálu a jak moc jsou pevné. Rozbily by se, kdyby mi spadly na zem? Na každý pád s nimi musím zacházet velice opatrně. Právě tak, jako kdybych měl v rukou vejce vzácných zvířat.

V knihovně není ani jedna kniha – ani jediná. Kdysi se tu možná řadily v regálech a lidé z města si sem chodili pro poučení a pro zábavu. Jak tomu bývá v knihovnách v běžných městech. Atmosféra těch dob tu ještě maličko zůstala znát jako závan dávné vůně. V jistou chvíli pak ale zřejmě byly všechny svazky z polic odstraněny a na jejich místo vyrovnány staré sny.

Podle všeho tu už není jiný čtenář snů než já. Přinejmenším pro tuto chvíli jsem zřejmě jediný čtenář snů v celém městě. Byl tu snad nějaký přede mnou? Možná že ano. Když vidím, jak dopodrobna jsou tu ustanovena a dodržována různá pravidla a postupy, týkající se četby snů, myslím, že nejspíš nejsem první.

Tvá práce v knihovně spočívá v tom, že hlídáš staré sny, co tam jsou uložené, a přiměřeně se o ně staráš. Vybíráš ty, které je třeba číst, zaznamenáváš do knihy, že jsou přečtené. Před soumrakem otvíráš dveře knihovny, rozsvěcíš lampy, v chladných ročních obdobích zatápíš v kamnech. Nesmí ti proto nikdy dojít olej ani dřevo. A pro čtenáře snů – jinými slovy pro mě – připravuješ hustý zelený bylinný čaj. Který mi hojí oči a zklidňuje mysl.

Velikým bílým kusem látky opatrně otíráš staré sny od prachu a stavíš je přede mě na stůl. Snímám zelené brýle a pokládám na staré sny ruce. Beru je do dlaní. Po nějakých pěti minutách začnou staré sny zvolna procitat z hlubokého spánku a jejich povrch se jemně rozzáří. Dlaně mi zahřívá příjemné samovolné teplo. A začnou odvíjet své snění. Jako se odvíjí vlákna ze zámotků, nejprv jen váhavě, pak už s odpovídajícím zápalem. Mají co vypravovat. Nejspíš tu v policích trpělivě čekaly, až přijde čas, aby se vylouply ze skořápek.

Hlásek, kterým vypravují, je ale možná trochu slabý a slova nejdou úplně dobře rozpoznat. Obrazy, které vydávají, nemají jasné obrysy a hned vzápětí řídnou, rozpadají se a mizí ve vzduchu. Možná to ani není jejich vina, možná jen mé nové oči ještě dost dobře nefungují. Možná že jako čtenář snů ještě nemám tu správnou schopnost pochopení.

A pak nastává chvíle, kdy knihovna zavírá. Nikde tu nejsou žádné hodiny, ty ale sama od sebe poznáš, že ten čas nadešel.

„Tak co? Dařila se vám dnes práce?“

„Jde to pomalu,“ odpovídám. „A už jen i jedno jediné čtení mě strašně vyčerpává. Snad někde dělám nějakou chybu.“

„Jen žádný strach,“ otočíš kličkou a zavřeš ventilační dvířka kamen. Jednu po druhé sfoukneš lampy, sedneš si proti mně ke stolu, zpříma se na mě zahledíš (pod tvým pohledem se celý rozechvěju) a řekneš mi: „Jen žádný spěch. Času tady máme opravdu víc než dost.“

Přesně stanoveným postupem provádíš jeden po druhém úkony spojené se zavíráním knihovny. S vážným výrazem, beze spěchu a s neochvějným klidem. Podle toho, co vidím, dodržuješ přesně dané pořadí. Jak tě tak sleduji, přepadají mě pochybnosti, jestli je opravdu nutné zavírat tuhle knihovnu až s takovou důkladností. Kdo by se proboha v tomhle skrytém a poklidném městě chtěl v noci vloupat do knihovny krást nebo ničit staré sny?

„Nebude vadit, když tě doprovodím domů?“ seberu třetího večera odvahu poté, co vyjdeme ven z budovy.

Ohlédneš se a doširoka otevřenýma očima si mě prohlížíš. V černých zornicích se ti odráží svit bílé hvězdy zářící na obloze. Zdá se, že dost dobře nechápeš, na co se tě to vlastně ptám. Proč bych tě měl doprovázet domů?“

„Jsem tu ve městě úplně nový a mimo tebe nemám nikoho, s kým bych si mohl povídat,“ vysvětluji. „Rád bych si s někým po cestě popovídat. A taky bych tě chtěl víc poznat.“

Přemýšlíš o tom a trochu zčervenáš ve tváři.

„Ale já bydlím úplně opačným směrem než vy.“

„To nevadí. Já se rád projdu.“

„Co se ale o mně chcete víc dozvědět?“ ptáš se mě.

„Třeba kde v tomhle městě bydlíš? A s kým? A jak jsi začala pracovat tady v knihovně?“

Chvilku mlčíš. A pak mi odpovíš.

„Nebydlím až tak daleko,“ říkáš. A víc už nic. Ale už to je přece jen nějaká informace.

Máš na sobě modrý kabát z látky hrubé jako vojenská deka, místy prodřený černý svetr s kulatým výstřihem a k tomu šedou sukni, která je ti trochu velká. Všechno to do jednoho vypadá, jako bys to po někom zdědila. Ale i v tak nuzném oblečení jsi krásná. Když vedle tebe kráčím noční ulicí, srdce se ve mně silně svírá. Tolik, že ani nemůžu pořádně dýchat. Stejně jako toho letního večera, kdy mi bylo sedmnáct.

„Řekl jste, že jste tu ve městě úplně nový, odkud jste sem ale vlastně přišel?“

„Z jednoho města daleko na východě,“ odpovídám ti neurčitě. „Je to veliké město, strašně daleko odtud.“

„Já znám jen tohle město a nic jiného. Protože jsem se tu narodila a nikdy jsem nevyšla ven za zeď.“

Když to říkáš, zní tvůj hlas měkce a laskavě. Každé tvé slovo neúnavně střeží osmimetrové, neproniknutelné zdi.

„Proč jste sem vůbec chodil? Jste první člověk zvenčí, kterého jsem kdy potkala.“

„Inu, proč,“ odpovídám vyhýbavě.

Nemůžu přiznat, že přece proto, abych se s tebou setkal. To by bylo ještě předčasné. Než to udělám, musím se o tomhle městě ještě hodně naučit.

Pod pouličními lampami, kterých je málo a ještě svítí jen slabě, kráčíme noční ulicí podél řeky směrem k východu. Vedle sebe, tak, jak jsem s tebou kráčel kdysi. Slyšíme poklidné šplouchání říční vody. Z háje za řekou se krátce, jasně ozve hlas nočního ptačího pěvce.

Chceš se pak dozvědět víc o městě daleko na východě, kde jsem žil doposud. Díky té zvědavosti mám k tobě hned o něco blíž.

„Jaké to bylo město?“

Jaképak vlastně bylo to město, v kterém jsem ještě docela nedávno žil? Takových slov se mísí jedno přes druhé, takových významů se tu tvoří.

I kdybych ti to ale vysvětloval, nakolik bys mě dokázala pochopit? Narodila ses a vyrostla v tomhle nehybném málomluvném městě. Na tomhle prostém, poklidném a uzavřeném místě. Bez elektřiny, bez plynu, s věží s hodinami bez ručiček a s knihovnou bez jediné knížky. Kde mají slova, která lidé říkají, čistě jen základní význam a kde věci neochvějně setrvávají každá na náležitém místě anebo tam, kam lze v okolí ještě dohlédnout.

„A jaký život vedli lidé v městě, kde jsi žil?“

Na tuhle otázku ti nedokážu dobře odpovědět. Jaký život jsme tam vlastně vedli?

„Musí to tam přece být úplně jiné než tady?“ zajímáš se. „Jinak velké, jinak zařízené, lidé tam žijí jiné životy. Co se tam liší nejvíc?“

Nadechnu se nočního vzduchu a hledám správná slova a vhodné výrazy. Nakonec řeknu: „Všichni lidé tam měli svoje stíny.“

8

Ano, v tom světě měl každý člověk svůj stín. I já, i ty jsme oba měli vlastní stín.

Na tvůj stín si dobře vzpomínám. Vybavuju si, jak jsi na liduprázdné ulici v počínajícím létě šlápla do mého stínu a já zase šlápl do tvého. Hra, kterou jsme se často bavívali v dětství. Aniž bychom věděli, jak se to vlastně stalo, najednou jsme ji hráli. Naše dva stíny na té ulici počátkem léta byly černočerné, hutné a jako živé. Jako by je opravdu při šlápnutí zabolelo to příslušné místo. Nešlo samozřejmě o víc než o nevinnou kratochvíli, přesto jsme si tam navzájem šlapali do stínů s naprostou vážností. Jako by šlo o činnost, která přinese velice důležité výsledky.

Pak jsme se posadili vedle sebe do stínu hráze a prvně se políbili. Nikdo z nás s tím nezačal první. A nikdo z nás to neplánoval. Ani za tím nebylo žádné jasné rozhodnutí. Všechno se to seběhlo naprosto spontánně. Naše rty se prostě musely spojit a my se tomu hnutí svých myslí jen a pouze podřídili. Zavřelas oči a naše jazyky se zlehka, ostýchavě dotkly. Pamatuju se, že pak po nějakou dobu nebyl ani jeden z nás pořádně schopný slova. Oba jsme myslím měli dojem, že kdybychom řekli něco nepatřičného, ten důležitý pocit, který nám setrvával na rtech, někam nadobro zmizí. A tak jsme dlouho jen mlčeli. A pak jsme se konečně oba dva přesně v tutéž chvíli pokusili něco říct a naše slova na sebe narazila a splynula vjedno. Zasmáli jsme se a pak zase letmo spojili rty.

Mám doma jeden tvůj kapesník. Jen obyčejný, z bílé látky jemné jako gáza a v cípu má vyšitou jedinou drobnou konvalinku. Jednou jsi mi ho při nějaké příležitosti půjčila. Říkal jsem si, že ti ho musím vypraný zase vrátit, ale nikdy se mi to už nepodařilo. Nebo jsem ti ho možná nevracel napůl úmyslně (samozřejmě, že pokud bys mě o něj požádala, dělal bych nejspíš, že jsem na to zapomněl a hned ti ho vrátil). Kolikrát jsem už jen ten kapesník vytahoval a pak ho dlouho a tiše držel v ruce a vnímal dotyk látky ve své dlani. Dotyk, který mě nejkratší možnou cestou propojoval s tebou. Zavíral jsem oči a nořil se do vzpomínek na chvíli, kdy jsem tě obejmul a políbil. Pořád stejně a beze změny, ať už to bylo v dobách, kdy jsi mi byla nablízku, anebo poté, cos mi někam zmizela.

Dobře si vzpomínám na jeden sen, o kterém jsi mi psala ve svém dopise (nebo spíš řekněme na jednu z částí toho snu). Byl to dlouhý dopis na osm stránek psaný ve vodorovných řádcích. Své dopisy jsi psala plnicím perem, cos vyhrála jako další z věcných cen v té esejistické soutěži. Vždycky jsi psala tyrkysově modrým inkoustem. Jeden jako druhý jsme naši vzájemnou korespondenci vedli právě těmihle pery ze soutěže. Byla to taková naše tichá dohoda. Ta plnicí pera – i když nešlo o žádný zvlášť luxusní model – pro nás znamenala důležitý památeční předmět, poklad, pouto, které nás navzájem pojilo. Já používal inkoust černé barvy. Stejně černočerný jako tvé vlasy. True black.

„Napíšu ti, co se mi dnes v noci zdálo. Byl to trochu i sen o tobě,“ zněl úvod tvého dopisu.

*

Napíšu ti, co se mi dnes v noci zdálo.

Byl to trochu i sen o tobě. Je mi líto, že jsi v něm nehrál zas tak důležitou roli, ale to se nedá nic dělat, sny jsou zkrátka sny. Já si je nevymýšlím, kdosi mi je odkudsi vždycky znenadání sešle – tumáš a dívej se! – a nemůžu je ani měnit, jak se mi zlíbí (nejspíš). A navíc, jak v dramatu, tak i ve filmech mají vedlejší role veliký význam. Právě na nich závisí, jaký dojem na diváky to drama nebo film ve výsledku udělá. Takže i když jsi tam nehrál hlavní úlohu, zkus to překousnout a získat alespoň něco na způsob Oscara za vedlejší mužskou roli.

Každopádně jsem po probuzení byla celá rozrušená (tohle místo pak dodatečně, tlustě a rázně podtrhla tužkou). Zkrátka a dobře, nedlouho poté, co jsem se vrátila do reality, jsem měla velice silný dojem, jako bys hned vedle mě byl ty. Kdovíco by se stalo, kdyby to byla pravda? Ne, samozřejmě si dělám legraci.

Tak jako vždycky jsem si obsah toho snu hned precizně (je to to správné slovo?) poznamenala špačkem tužky do sešitu nachystaného u postele. To je vždycky úplně to první, co po probuzení udělám. Ať je ráno, nebo půlnoc, ať jsem rozespalá, nebo někam spěchám, obsah snu, který jsem právě měla, si vždycky zaznamenám tak podrobně, jak si jen zvládnu vybavit. Zatím jsem si nebyla zvyklá vést deníky (párkrát jsem to i zkusila, nikdy mi to ale nevydrželo ani týden), sny si ale zaznamenávám dennodenně. Když napíšu, že si sice nevedu deník, ale zato neúnavně zapisuju sny, jako kdybych tím prohlašovala, že pro mě to, co se stane ve snech, má větší význam než každodenní reálný život.

Což si ale ve skutečnosti nemyslím. Není snad třeba vysvětlovat, že každodenní život a snové události jsou každé něco docela jiného. Je to asi takový rozdíl jako jet metrem a letět v balónu. A já, tak jako všichni ostatní, jsem nad veškerou pochybnost uvězněná v každodenním životě, kde se plazím po tom našem nanicovatém zemském povrchu a žiju, jak se dá. Jeho gravitační síle neuniknou ani největší siláci, ani ti největší boháči.

V mém případě ale je ten svět snů, který přijde, jen co zalezu do peřin a usnu, hrozně živý a reálný stejně jako realita, nebo vlastně nezřídka (mám to slovo kdovíproč ráda) i ještě reálnější. A navíc se v něm odehrávají téměř jen samé nepředvídané, burcující události. A v jejich důsledku se občas dokonce stane, že už se ani nepozná, co je co. Že si totiž říkáš: Cože? Zažil jsem to doopravdy, nebo se mi to jen zdálo? Nestává se ti to někdy? Že už se nedá narýsovat dělicí čára mezi snem a realitou… Myslím, že v mém případě je možná tahle tendence mnohem silnější než u ostatních (ručička měřáku by byla vychýlená až skoro za únosnou mez). Netuším proč, možná to mám vrozené.

Uvědomila jsem si to ve chvíli, kdy jsem začala chodit do školy. Když jsem se pokoušela bavit se se spolužáky o snech, skoro nikoho to nezajímalo. Každému bylo úplně jedno, co se mi zdálo, a vypadalo to, že už se nenajde nikdo další, kdo by snům přikládal takový význam jako já. A sny, co se zdály ostatním – o kterých mi ti ostatní řekli –, byly povětšinou zhola nezajímavé, šedé a bezobsažné. Nevím, jaký to mohlo mít důvod… A proto jsem se nakonec i já sama přestala se spolužáky o snech bavit. Nebavím se o nich ani s rodinou (s tou se, upřímně řečeno, skoro nebavím ani na jiná témata, pokud to není opravdu nutné). A místo toho jsem začala spávat s notýskem a tužkou, uchystanými na nočním stolku. Od té chvíle mi ten sešitek po dlouhá léta byl nenahraditelným kamarádem. Nejspíš je to jen nepodstatný detail, ale k zápisu snů se ideálně hodí právě špačky tužek. Takové, co už nemají ani osm centimetrů. Večer předtím si jich několik do zásoby ostře ořežu nožem. Dlouhé nové tužky se k tomu vůbec nehodí! Pročpak asi? Proč asi bez krátké tužky nesvedu pořádně zapsat obsah snu? Když nad tím přemýšlím, připadá mi to zvláštní.

Ten sešit je můj jediný kamarád, dočista jako v Deníku Anne Frankové. I když samozřejmě nežiju v tajné místnosti v něčím domě a v okolí se to nehemží nacistickými vojáky. Nebo přesněji nemají lidi kolem na rukávech pásky s hákovým křížem, ale i tak…

Pak se každopádně konala ta svého druhu esejistická soutěž a já se na slavnostním předávání cen potkala s tebou. Byla to, ať si říká kdo chce co chce, jedna z nejskvělejších událostí v celém mém dosavadním životě. Ne ta soutěž, ale to setkání s tebou! A k tomu jsi měl zájem o mé sny a tak nadšeně ses mě na ně vyptával. To bylo vůbec nejkrásnější. Bylo to totiž skoro poprvé v životě, kdy jsem mluvila o věcech, o kterých jsem chtěla mluvit, mluvila o nich, kolik jsem chtěla a jak jsem chtěla, a někdo tomu soustředěně naslouchal. Fakticky.

Mimochodem, nepoužívám až moc často slovo skoro? Mám někdy takový dojem. Stává se mi, že občas nadužívám (je nadužívám správný výraz?) jedno a to samé slovo. Budu si muset dávat větší pozor. Vlastně bych si měla to, co píšu, přečíst znovu a revidovat to (to je doufám taky správný výraz?), ale jakmile po sobě něco začnu číst, dokonale se mi to zprotiví a mám chuť to hned roztrhat na kusy a zahodit. Fakt.

Vždyť já vím, ten sen, co se mi zdál. Musím ti o něm říct. Já jak jednou začnu o něčem psát, stejně hned přeskočím k něčemu dalšímu a pak se ne a ne vrátit k tématu. Další z mých slabin. Mimochodem, jak se od sebe vlastně liší slabiny a nedostatky? Dá se v téhle situaci použít ten první výraz? Ale ani na tom zas tak nezáleží. Protože je to skoro (slovo opět podtrženo tužkou) jedno a totéž. Každopádně pojďme zpátky k tématu. K tomu snu, co se mi včera zdál.

Tak předně jsem v tom snu úplně nahá. Prostě úplně. Nemám na sobě ani nitku – tak se to přece říká? Vždycky mi připadalo, že je to dost zvláštní nebo spíš přehnaný výraz, jenže když jsem se tak na sebe podívala, vážně jsem na sobě neměla ani nit. Možná že se mi nějaký kus niti mohl přichytit někam na záda, kam není vidět, ale to stejně nehraje žádnou roli. Za další, jsem v úzké a dlouhé vaně. V klasické bílé vaně v západním stylu. V takové té, co mívá roztomilé kočičí tlapky. Není v ní ale žádná voda. Ležím zkrátka nahá ve vaně, která je úplně prázdná.

Jenomže když se podívám líp, vidím, že to není moje tělo. Na to, aby bylo moje, má moc velká prsa. Já byla věčně věků rozmrzelá, proč nemám větší poprsí, když jsem pak ale najednou doopravdy měla něco podobně velikého, přišlo mi to divné a znervózňovalo mě to. Cítila jsem se totiž dost zvláštně. Jako bych to ani nebyla já. Předně to byla strašná váha a zadruhé, ani jsem si tam dolů pořádně neviděla. A jako bych měla i trochu moc velké bradavky. Připadá mi, že takhle veliké poprsí se musí při běhu hrozně houpat a překážet. Zdá se mi, že to přece jenom bylo lepší dřív, když jsem je měla menší.

Potom si uvědomím, že mám i větší břicho. Ne že bych snad byla obézní. Všude jinde po těle jsem totiž útlá a štíhlá. Jen břicho mám naběhlé jako balón. A v tu chvíli mi dojde, že budu asi těhotná. Že mám zkrátka v břiše mimino. Podle velikosti břicha můžu být tak v sedmém osmém měsíci.

A co myslíš, že mě v tu chvíli napadlo jako první?

Ze všeho nejdřív jsem pomyslela na oblečení. Co si teď vezmu na sebe, když mám tak velká prsa i břicho a jestli vůbec někde najdu něco, co si budu moct obléknout? Jsem přece opravdu úplně nahá a budu si muset něco obléknout, ne? To pomyšlení mi dělalo hodně těžkou hlavu. Co si počnu, jestli budu muset takhle nahá chodit ulicemi?

Natáhla jsem krk, jako bych byla čáp, a rozhlédla se kolem sebe po místnosti, nikde jsem ale nezahlédla nic, co by připomínalo oblečení. Ani žádný župan tam nebyl. Nejen to, nikde tam nebyl ani ručník. Opravdu doslova a do písmene nikde ani nitka.

A vtom se ozvalo zaklepání. Dvojí krátké zaklepání: Ťuk ťuk. Zpanikařila jsem. Takhle přece nemůžu nikomu na oči. A jak jsem si tak lámala hlavu, co mám dělat, ten někdo mezitím bez ptaní otevřel dveře a vešel dovnitř.

Ta místnost, to byla sice koupelna, ale přímo nesmyslně velká. Asi jako obývák v normálním domě, a dokonce v ní bylo i něco jako pohovka. I strop měla hrozně vysoký. A byla tu i spousta oken, kterými dovnitř zářilo slunce. Podle intenzity světla mohlo být časné dopoledne, řekla bych.

Kdopak to byl, kdo klepal? Až do samého konce jsem netušila, co to bylo za člověka. Nebyl mu totiž vidět obličej. Jakmile otevřel dveře, sluneční světlo, které sem dopadalo oknem, najednou zesílilo tak, že mě začalo oslňovat a já neviděla vůbec nic. Jenom to, že ve dveřích najednou stojí veliký černočerný stín. Podle siluety to ale nejspíš byl muž. Pořádně urostlý dospělý muž.

Takže jsem se každopádně rozhodla, že se musím někam schovat. Když jsem přece na sobě neměla ani nitku. A ve dveřích stojí neznámý chlap. I když se ale snažím skrýt, nemám, jak už jsem řekla, po ruce vůbec nic. Ani ručník, ani lavor, ani kartáč, opravdu ani to nejmenší. Z nezbytí si pokouším zakrýt rukama aspoň to nejdůležitější dole pod břichem – abych tak řekla –, ale nemůžu si tam vůbec dosáhnout. Zkrátka mám moc velké poprsí a břicho a navíc i o poznání kratší ruce než obvykle.

Ten chlap se ale ke mně pomalu blíží. Musím něco udělat. A v tu chvíli se mimino v mém břiše – alespoň myslím, že je to mimino – začne prudce zmítat. Jako kdyby se někde hluboko v temné díře vzbouřili tři nespokojení krtci.

Než se naděju, najednou už nejsem v koupelně. Zmínila jsem se před chvilkou o koupelně veliké jako obývák, teď je to ale opravdový obývák a já se nahá povaluju na pohovce. A kdovíproč teď mám na obou dlaních oči. Oči uprostřed dlaní. Dokonce mají i řasy a mrkají. Jsou to oči s černými zornicemi. Upřeně se na mě dívají. Nemám z nich ale strach. Mají na sobě bílé jizvy. A roní slzy. Velice tiché a smutné slzy.

A když jsem to dopsala až sem (kdy už se vyprávění konečně dostalo k tomu vůbec nejlepšímu momentu, kde už se ve vedlejší roli krátce ukážeš i ty), budu bohužel muset jít. Mám něco vyřídit a budu kvůli tomu muset vstát od stolu. Takže svůj dopis na chvíli přeruším, to, co už mám hotové, dám do obálky, nalepím na to známku a vhodím to (Říká se vhodím, ne? Proč já se už jednou nepodívám do slovníku?) do schránky u nádraží. Příště ti napíšu, jak to bylo dál. Můžeš se těšit. A samozřejmě mi taky napiš. Tak dlouhý dopis, abych ho ani celý nemohla přečíst. Prosím.

*

Nakonec jsem si tedy už nevyslechl, jak to bylo dál. V dalším dopise se už psalo něco docela jiného (nejspíš úplně zapomněla, že mi slíbila pokračování). Pomocná role, kterou jsem v jejím snu hrál, mi proto nakonec zůstala tajemstvím. Zřejmě navěky.

9

Ano, lidé tam měli své stíny.

V tomhle městě lidé stíny nemají. A až teprv ten, kdo svůj stín odvrhne, naplno pocítí, že měl přece jen svou neoddiskutovatelnou váhu. Je to stejné, jako když si v běžném životě nikdo pořádně neuvědomuje přitažlivost zemskou.

Odvrhnout stín samozřejmě není nic jednoduchého. Být oddělen od někoho, koho důvěrně známe a s nímž jsme strávili dlouhá léta, je totiž vždycky traumatizující. Když jsem přišel sem do města, musel jsem u vstupu nechat svůj stín u Strážce vrat.

„Se stínem dovnitř mezi zdi vkročit nemůžeš,“ oznámil mi Strážce. „Buď ho necháš u mě, nebo do města vůbec nechoď. Vyber si.“

Zřekl jsem se svého stínu.

Strážce mě přiměl, ať si stoupnu na výsluní do hřejivých paprsků, a pak můj stín prudce popadl. Ten se celý rozklepal strachy.

Strážce se k němu obrátil a úsečně pravil. „Neboj se. Nic se ti nestane. Nehodlám ti přece rvát nehty z těla. Nebude to bolet a budeš to mít hned odbyté.“

Stín se i přesto maličko stavěl na odpor, proti mohutnému Strážci ale neměl šanci. Vzápětí mi ho už Strážce odtrhl od těla a stín, který ztratil všechnu sílu, se odplížil na dřevěnou lavičku, co stála opodál a tam zůstal dřepět. Oddělený od tělesné schránky vypadal mnohem zbědovaněji, než by se kdo nadál. Připomínal starou vyhozenou holínku.

„Jak se od tebe jednou odlepí, vypadá doopravdy divně, co?“ řekl Strážce. „Jen žasneš, jak jsi s sebou mohl něco takového tahat jako o život.“

Řekl jsem mu na to něco neurčitého. Zatím mi pořádně nedocházelo, že jsem nadobro ztratil vlastní stín.

„Stín ti stejně k ničemu není,“ pokračoval Strážce. „Vzpomínáš si snad, že by ti někdy nějak zvlášť posloužil?“

Nevzpomněl jsem si. Alespoň tedy ne ve chvíli, kdy se mě zeptal.

„Tak vidíš,“ povídá Strážce důležitě. „Ale řečí, těch mají vždycky habaděj. Támhleto se jim nelíbí, takhle by to bylo mnohem lepší… Sami se vůbec na nic nezmůžou, ale ke všemu mají spousty připomínek.“

„A co teď s mým stínem bude?“

„Postarám se ti o něj jako o vzácného hosta. Máme tu pro něj nachystaný pokoj i postel, dostane i jídlo třikrát denně, i když nečekej kdovíjaké hostiny. No, sem tam od něj budu chtít, aby mi pomohl s prací.“

„S prací?“ ozval jsem se. „S jakou prací?“

„S různými maličkostmi. Hlavně tam venku za zdí, ale nepůjde o nic náročného. Bude česat jablka, starat se o zvířata… Trochu se to bude měnit podle ročních období.“

„A co jestli budu chtít svůj stín zase zpátky?“

Strážce přimhouřil oči a zadíval se na mě. Jako by škvírou mezi záclonami zkoumal liduprázdnou místnost. A pak řekl tohle:

„Dělám tuhle práci už hodně dlouho, ale ještě jsem neviděl nikoho, kdo by chtěl svůj stín nazpátek.“

Můj stín tam zatím poklidně dřepěl a díval se na mě. Jako by mi chtěl něco vážného říct.

„Jen žádný strach,“ řekl Strážce, jako by mě chtěl povzbudit. „I ty si na život bez stínu postupně zvykneš. Zakrátko už si ani nevzpomeneš, žes nějaký kdy měl. A jestli ano, bude ti to samotnému připadat zvláštní.“

Dřepící stín naslouchal strážcovým slovům. Připadal jsem si provinile a nemohl jsem si pomoci. Vždyť jsem tu odvrhoval část sebe samotného, jakkoliv to třeba bylo i nutné.

„Jediný vchod i východ teď tady ve městě představuje tahle brána,“ ukázal na ni Strážce tlustým prstem. „Kdo jí jednou vejde dovnitř, ten už se nikdy nedostane ven. Zeď to nedovolí. Tak je to tady ve městě stanovené. Je to smlouva, kterou sice nikdo nestvrzuje podpisem ani vlastní krví, protože takové kejkle tady neprovozujeme, ale i tak nezvratně platí. Jak je ti určitě známo.“

Řekl jsem, že o tom vím.

„A ještě jedna věc. Jelikož se od nynějška máš stát čtenářem snů, dostaneš oči, jaké má čtenář snů mít. I to je stanovené. Než se ti oči zklidní, bude ti to možná připadat trochu nepříjemné. Což ale taky víš.“

A tak jsem tedy prošel branou do města. Odvrhnul jsem svůj stín, získal poraněné oči čtenáře snů a v nevyslovené smlouvě se zavázal, že do té brány už víckrát nevkročím.

V tom městě (ve městě, kde jsem kdysi žil) za sebou vlekl svůj stín životem každý, vysvětluju ti. Tam, kde je světlo, provází stín počínání člověka (respektive jeho těla), kde světlo není, tam se stín tiše vytrácí. A když přijdou chvíle nejtemnější tmy, oba, člověk i stín, společně usínají. Nikdy se od sebe ale neoddělují. Svůj stín vždycky máme, ať už to zrovna je, nebo není vidět.

„A je ten stín člověku k něčemu?“ vyptáváš se mě.

Odpovídám, že nevím.

„Tak proč se jich teda všichni nezbavíte?“

„Jednak asi i proto, že nevíme jak. Ale i kdybychom to věděli, stejně by asi nikdo svůj stín neodhodil.“

„Ale proč?“

„Protože si lidé na existenci stínu zvykli. Ať už jim reálně k něčemu je, nebo ne.“

Samozřejmě že nemáš tušení, co tím myslím.

Ke kmeni jedné z vrb, co řídce porůstají říční ostrov, je lanem uvázán starý dřevěný člun, kolem kterého tiše šplouchá říční proud.

„Nám odeberou stín ještě předtím, než začneme brát rozum. Jako když se novorozencům přestřihuje pupeční šňůra. A jako když se dětem začne měnit mléčný chrup. A odebrané stíny se pak pošlou ven za zeď.“

„A tam za zdí pak vedou samostatný život?“

„Většinou je někomu svěří do péče. Rozhodně to není tak, že by je nechali samotné uprostřed pustiny.“

„A co se stalo se tvým stínem?“

„No, to já nevím. Nejspíš už ale umřel před hodně dávnou dobou. Stín oddělený od těla je jako rostlina bez kořenů. Moc dlouho nepřežije.“

„Už ses s ním potom nikdy nesetkala?“

„Se svým stínem?“

„Ano.“

Udiveně si mě prohlížíš. A pak promluvíš. „Temné pocity zmizí někde v dálce a zanedlouho bude po všem.“

Kráčíme spolu podél řeky, já a ty. Vítr v občasných poryvech čeří hladinu řeky a ty si oběma rukama držíš u sebe klopy kabátu.

„I tvůj stín brzy zahyne. Jakmile umře, bude i po temných myšlenkách a rozhostí se klid.“

Když ho vyslovíš ty, zaznívá ze slova klid opravdu bezbřehé nehybné ticho.

„A ten klid ochraňují okolní zdi, viď?“

Zpříma se na mě zadíváš. „Proto jsi přece přišel sem do města? Odněkud zdaleka.“

Dělnická čtvrť je zchátralá oblast na severovýchod od Starého mostu. I průplav, který prý byl kdysi plný nádherné vody, je teď vyschlý a vrší se v něm tlusté vrstvy ztvrdlého šedého bahna. Ačkoli od doby, co průplav přišel o vodu, už uplynula spousta času, zůstává kolem pořád ve vzduchu jakási připomínka vlhkosti.

Jakmile tu liduprázdnou a temnou tovární oblast máme za sebou, octne se před námi souvislá řada domů dělnického sídliště. Staré dřevěné patrové domky, které budí dojem, že se každou chvíli zřítí. Lidem, co v nich bydlí, se obecně říká dělníci, v továrně ale ve skutečnosti nepracují. Teď už se tak označují jenom ze zvyku, bez reálného opodstatnění. Provoz v továrnách se zastavil před dávnou dobou a z řady vysokánských komínů už dlouho nestoupá žádný dým.

Kamenné dláždění uliček, vinoucích se jako labyrint mezi budovami, nasáklo za dlouhá staletí všemi možnými vůněmi a zvuky lidské každodenní existence.

Kráčíme po sešlapaných kamenech a podrážky našich bot nevydají ani hlásku. V jistém bodě labyrintu se najednou zastavíš, ohlédneš se a řekneš: „Děkuji ti, žes mě doprovodil. Trefíš zpátky domů?“

„Myslím, že ano. Jakmile dojdu k průplavu, dál už to bude snadné.“

Poupravíš si šálu a obrácená ke mně krátce přikývneš. Potom se ke mně otočíš zády a rychlým krokem zmizíš ve dveřích jednoho z těch temných dřevěných domků, které od sebe nejde nijak rozeznat.

Proklouznu mezerou mezi dvěma pocity, které se nade mnou tyčí, a pomalu se pěšky vracím domů. Mezerou mezi pomyšlením, že už tu ve městě nejsem úplně sám, a pocitem, že jsem stejně pořád beznadějně osamělý. Mé srdce je tak rozčísnuto vedví. Říční vrby tichounce komíhají větvovím.

10

Přidělili mi malý domek v městské části zvané Úřednická čtvrť.

Je vybavený základním nejnutnějším zařízením a nábytkem. Postel pro jednoho, kulatý dřevěný jídelní stůl, židle se čtyřmi nohami, na zdech pár připevněných polic, mrňavá kamna na dřevo. To je tak všecko. Je tam i malá šatna a stísněná koupelna. Ale už žádný pracovní stůl ani pohovka, kde by si člověk mohl udělat pohodlí. V pokoji není nic, co byste mohli nazvat výzdobou. Nikde jediná váza, jediný obrázek, žádné ozdobné předměty a žádné knížky, samozřejmě ani žádné hodiny.

V kuchyni jdou připravovat jednoduchá jídla. Pro vaření tu mám k dispozici malá kuchyňská kamna – elektřina ani plyn tu prostě nejsou. Nádobí i židle jsou vesměs prosté a ohlazené dlouhým užíváním. Nic k sobě neladí ani tvarem, ani velikostí. Vypadá to málem, jako by to ve spěchu sesbírali, kde se jenom dalo. Na oknech jsou dřevěné okenice. Abych je mohl přes den zavřít a dovnitř nevnikalo sluneční světlo (pro mé zesláblé oči je takové zařízení zcela nezbytné). Na vstupních dveřích schází zámek. Lidé v tomhle městě své příbytky nezamykají.

Tuhle čtvrť bylo kdysi dozajista možné označit za stylovou a elegantní. Na ulicích si hrávaly malé děti, odkudsi zněl klavír, štěkali psi, navečer se z oken linula vůně teplé večeře. Tak tomu nepochybně bylo. Na záhonech před domy jistě rozkvétala záplava krásných sezónních květin. Místy tu z té atmosféry ještě něco zbývá. Většina lidí, co tu žili, zřejmě – jak už ostatně naznačuje i název čtvrti – pracovali jako úředníci na radnici. Nebo to byli vojáci v důstojnických hodnostech.

Probouzím se před polednem a připravuji si jednoduché jídlo ze surovin, co mi dodali. Je to jediné pořádné jídlo za celý den. V tomhle městě zřejmě lidé tolik jíst nemusí. Jedno prosté jídlo za den jim úplně stačí. A má tělesná schránka se těmto životním návykům překvapivě rychle přizpůsobila. Když dojím a uklidím nádobí, zavřu se v tmavé místnosti za okenicemi a trávím odpoledne tím, že nechávám odpočinout své ještě ne zcela zahojené oči. Čas poklidně plyne.

Sednu na židli, vyženu vědomí z klece vlastního těla a nechám ho po libosti pobíhat po širých pláních idejí – jako když psovi odepnete vodítko od obojku a dopřejete mu chvíli volnosti. Já zatím pospávám natažený na trávě, na nic nemyslím a nepřítomně hledím na bílá oblaka plynoucí po obloze (což je samozřejmě metafora, ve skutečnosti nikam vzhůru nekoukám). Čas přitom jen tak míjí. Když je potřeba, zahvízdám, že je čas k návratu (i to je samozřejmě metafora, ve skutečnosti nehvízdám).

Když slunce začne klesat a kolem se začne šeřit a Strážce už má pomalu čas zatroubit na roh, povolám (zahvízdáním) vědomí zpátky do těla, vyjdu z domu a zamířím pěšky ke knihovně. Sejdu z kopce a cestou podél řeky se vydám proti proudu. Knihovna je kousek za náměstím. Na náměstí před Starým mostem se do výšky jako nějaký symbol tyčí věž s hodinami bez ručiček.

Mimo mě už do knihovny nikdo nechodí. Knihovna proto vždycky patří jen nám, mně a tobě.

Technika mého čtení snů ale nejeví žádné známky pokroku. Pochyby a nejistota v mém nitru postupně rostou – nebylo mé jmenování čtenářem snů jen nějaký omyl? Možná jsem ani žádnou schopnost číst sny nikdy neměl. Neoctl jsem se někde, kam nepatřím, a nenechávají mě dělat něco, k čemu se nehodím? Občas se ti s takovými pochybnostmi svěřuji v přestávkách mezi prací.

„Jen žádný strach,“ říkáš a zpoza stolu mi hledíš do očí. „Chce to jen ještě trochu času. Pokračujte dál v práci a netrapte se. Jste totiž na správném místě a děláte správnou věc.“

Tvůj hlas je tichý a laskavý, a přesto překypuje jistotou. Je pevný a neochvějný jako cihly tvořící vysoké zdi města.

V přestávkách mezi čtením snů popíjím hustý zelený bylinkový čaj, co jsi mi připravila. Připravuješ jej beze spěchu a pečlivě, s vážným výrazem vědce, sledujícího průběh pokusu. Používáš přitom malý hmoždíř s paličkou, hrnec a plátýnko na cezení. V malé zahradě vzadu za knihovnou rostou na záhoncích nejrůznější léčivé byliny a jednou z tvých povinností je i starat se o ně. Jednou jsem se tě ptal na jejich názvy, ani ty jsi ale neznala. Možná ty bylinky ani nikdy žádné názvy neměly, právě tak jako i většina věcí v tomhle městě.

Poté, co skončíš celodenní práci a zavřeš knihovnu, kráčím nábřežní cestou proti proudu a doprovázím tě až na sídliště do Dělnické čtvrti. Stává se z toho každodenní zvyk.

Okolo nás se lil podzimní déšť, jako by neměl nikdy ustat. Tichý, drobný deštík bez počátku a bez konce. Bezměsíční, bezhvězdná, bezvětrná noc, ani ptáček nikde nezapípá. Jen řadám vrb na říčním ostrově kanou z konečků útlých větví kapky vody.

Kráčíme tou nocí jeden vedle druhého a téměř přitom nepromluvíme slova. To ticho mě ale ani trochu netísní. Možná ho naopak spíš vítám. Oživuje mi totiž vzpomínky. Ani tobě mlčení zvlášť nevadí. Stejně jako obyvatelé tohohle města nepotřebují moc jídla, nepotřebují ani mnoho slov.

Když prší, oblečeš si tlustý a tuhý žlutý pršiplášť, na hlavu posadíš zelený klobouk do deště. Já nad sebou za chůze držím starodávný černý deštník, který jsem našel doma. Do pláště, co máš na sobě, by ses klidně vešla i dvakrát a za chůze na tobě šustí, jako bys oběma rukama válela kouli z balicího papíru. Ten zvuk zní tak trochu nostalgicky. Zatoužil jsem ti v tu chvíli zlehka položit ruku kolem ramen (tak jako tenkrát), to je tu ale věc nesplnitelná.

Před sídlištěm v Dělnické čtvrti se zastavíš a v chatrném světle si mě chvilku prohlížíš. Mezi obočím se ti objeví drobná vráska, jako by ses právě začala rozpomínat na něco důležitého. Ale nakonec se nerozpomeneš. Ta možnost někam odletí a zmizí, aniž by se dokázala zformovat.

„Tak zase zítra,“ říkám ti.

Jen mlčky přikývneš.

Když se mi ztratíš z dohledu a všechny zvuky ztichnou někde v dálce, stojím tam ještě chvilku sám a mlčky vychutnávám poslední stopy tvé přítomnosti. A pak se vydám na osamělou cestu deštěm, který dál jemně padá z nebe, a kráčím k západnímu kopci, kde bydlím.

„Jen žádné strachy. Chce to už jenom čas,“ říkáš mi.

Já si tím ale nejsem tolik jistý. Opravdu se dá času – tomu, co v tomhle městě označují jako čas – natolik věřit? A co vlastně přijde po tomhle podzimu, dlouhém tak, že se zdá málem nekonečný?

11

Jedu vlakem do města, kde bydlíš, abych se s tebou setkal. Toho květnového nedělního rána je nebe jako vymetené a ten jediný bílý mrak, co po něm pluje, svým tvarem připomíná hladkou rybu.

Když jsem vycházel z domu, řekl jsem, že jdu do knihovny. Vydávám se ale za tebou. V nylonovém batohu mám sendvič k obědu (připravila mi ho matka a je pevně zabalený ve fólii) a studijní potřeby, nemám ale v úmyslu studovat. Do přijímaček na vysokou už nezbývá ani rok. Na to se teď ale pokud možno snažím nemyslet.

V neděli po ránu je ve vlaku cestujících jen sporadicky. Pohodlně usazený na sedadle přemítám o slově trvalý. Pro sedmnáctiletého kluka, co čerstvě chodí do třetího ročníku vyšší střední, není ale podobné přemítání o trvalých věcech nic jednoduchého. Trvalost, jak si ji dokáže představit, má totiž jen značně omezený rozsah. Pod slovem trvalý si umím vybavit leda tak krajinu s deštěm, lijícím se na hladinu moře.

Kdykoliv vidím, jak prší na moře, zmocní se mě jisté dojetí. Možná proto, že je moře něco, co zůstává věčně – nebo alespoň téměř navěky – beze změny. Mořská voda se vypařuje, tvoří mraky, z mraků pak padá déšť. Věčný koloběh. Mořská voda se tak neustále obměňuje. Moře samotné však zůstává beze změny. Je stále stejné. Je hmotné a můžete se ho dotknout rukou, zároveň ale zůstává čistou absolutní ideou. Takovéhle vážné myšlenky (či jak to vlastně nazvat) na mě přijdou vždycky, když pozoruju déšť padající na moře.

Když proto uvažuju o tom, že bych to duševní pouto, které je mezi námi, rád posílil a udělal z něj něco trvalejšího, vytane mi v mysli scéna s deštěm tiše se snášejícím na moře. Ty a já sedíme na břehu a na to moře s deštěm se díváme. Choulíme se k sobě pod jediný deštník. Hlavu máš zlehka položenou na mém rameni.

Moře je naprosto klidné. Ani větříček nezafouká, jen drobné vlnky tiše a pravidelně narážejí na břeh. Jako by ve větru ševelila prostěradla na prádelní šňůře. Dokázali bychom tu tak prosedět celé věky. O tom, kam bychom odtamtud chtěli nebo měli zamířit dál, nemáme ale ani potuchy. Jelikož právě tím, jak tam tak na břehu sedíme oba pod jedním deštníkem, už jsme dokonalí a kompletní. A kampak asi někdo takový může zamířit dál?

Právě to je možná i jeden z problémů trvalosti. To, že netušíme, kam se z ní vydat dále. Jakou hodnotu by ale měla láska, která o trvalost nestojí?

A pak už přestávám hloubat nad trvalostí a myslím na tvé tělo. Na ty dvě boule na tvé hrudi a na to, co máš pod sukní. Tohle všechno si představuju. Mé prsty neobratně jeden po druhém rozepínají knoflíky na tvé bílé blůze, stejně tak neobratně ti na zádech rozpínají háčky bílého prádla. Moje ruce se zvolna sunou pod tvou sukni. Sahám na vnitřní stranu tvých hebkých stehen a pak… ne, nechce se mi na to myslet. Doopravdy nechce. Jenomže nemůžu jinak. Tyhle věci totiž člověku pohnou představivostí daleko snáz než nějaká trvalost.

Jenže jak si tak představuju všechno možné, jistá část mého těla najednou celá ztvrdne. Jako nějaký obscénně tvarovaný předmět z mramoru. V těsně přiléhavých džínech se můj ztopořený pohlavní orgán cítí velmi nepříjemně. Pokud se co nejdřív nevrátí do normálního stavu, jen sotva zvládnu vstát ze svého místa.

Znovu se pokusím myslet na déšť a na moře. Snad ta tichá a klidná scenérie dokáže trochu uchlácholit mou až příliš zdravou sexuální touhu. Zavřu oči a soustředím se. Představa mořského pobřeží se mi ale ne a ne vrátit na mysl. Má vůle a má sexuální touha jako by mířily navzájem opačnými směry, každá s jinou mapou v ruce.

Schůzku máme v malém parku kousek od stanice metra. Tam, kde jsme se už předtím párkrát setkali. Je tam pár prolézaček pro malé děti, fontánka s pitnou vodou a pod pergolou porostlou vistárií i lavička. Na tu se posadím a čekám na tebe. Smluvená hodina ale míjí a ty se neobjevuješ. To je nevídané. Zatím ses totiž neopozdila ani jedinkrát. Přesněji řečeno, vždycky jsi na místě srazu byla dřív než já. Když jsem se na místě objevil o půl hodiny dřív, už jsi tam na mě vždycky čekala.

„To vždycky dorazíš tak brzo?“ zeptal jsem se tě jednou.

„Tohle čekání o samotě, než přijdeš, mám vůbec ze všeho nejradši,“ říkáš mi.

„Čekání na mě?“

„Jo.“

„Máš ho ještě radši než setkání se mnou?“

Usměješ se. Na tuhle otázku mi ale neodpovíš. Řekneš jen tohle: „Přece když tady takhle čekám, otvírá se mi neomezeně možností, co se může v příští chvíli stát nebo co můžu udělat. Nemyslíš?“

Je možné, že to tak opravdu je. Že když se reálně setkáme, všechny ty bezbřehé možnosti nevyhnutelně nahradí jedna jediná realita. Což je ti zřejmě nepříjemné. Chápu, co se mi snažíš sdělit. Sám tak ale vůbec neuvažuju. Možnosti jsou přece pouze možnostmi a ničím víc. Nesrovnatelně lepší je reálně sedět vedle tebe, cítit na kůži, jak hřeješ, držet tě za ruku a vskrytu se s tebou kradmo líbat.

Od smluvené doby ale uplyne půl hodiny, a ty se pořád neobjevuješ. Upřeně zírám na ručičky hodinek na zápěstí a přepadá mě strach. Nemohlo se ti stát něco nečekaného? Srdce mi suše, zlověstně tluče. Neonemocněla jsi znenadání, nepřipletla ses k dopravní nehodě? Představuju si, jak tě odváží sanitka. Nastražím uši, jestli nezaslechnu její houkání.

Jsi ale úplně jiná než kdy jindy. Nedokážu přesně určit, čím to je. Jen zkrátka na první pohled vidím, že je něco úplně jinak než kdy předtím.

„Copak se děje?“ odvážím se konečně k otázce. „Stalo se něco?“

Každopádně nesmím nic uspěchat. Musím alespoň navenek zachovat klid. A proto raději neříkám nic a kráčím dál vedle tebe v tomtéž rytmu, jako by se nic zvláštního nedělo.